ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року 
м. Київ
cправа №  910/4552/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,
розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Національного заповідника "Києво-Печерська лавра"
на  ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2025 (Пономаренко Є. Ю. -головуючий, судді Буравльов С. І., Кропивна Л. В.) у справі
за позовом Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви
до  Національного заповідника "Києво-Печерська лавра",
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:
на стороні позивача  - Київська Митрополія Української Православної Церкви;
на стороні відповідача  - Міністерство культури та стратегічних комунікацій України,
про  визнання недійсним правочину,
1. Короткий зміст судових рішень 
1.1. Свято-Успенська Києво-Печерська Лавра/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви звернулася з позовом до Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» у якому просив визнати недійсним правочин щодо односторонньої відмови Заповідника від договору № 2 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю, укладеного 19.07.2013 між Заповідником та Монастирем, застосувати наслідки недійсності правочину щодо односторонньої відмови Заповідника від цього Договору шляхом визнання за Монастирем права користування майном відповідно до умов Договору.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.08.2023 у справі № 910/4552/23 у задоволенні позову відмовлено. 
1.2.  В провадженні Північного апеляційного господарського суду перебуває справа №910/4552/23 за апеляційними скаргами Свято - Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української Православної церкви на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2023.
Від позивача та третьої особи - Київської Митрополії Української Православної Церкви до суду надійшли клопотання про зупинення провадження у справі №910/4552/23 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 990/338/23, які мотивовані пов`язаністю вказаних справ, оскільки підставами подання позовної заяви у справі № 910/4552/23 стали обставини, які виникли саме у зв`язку з прийняттям  Указу Президента України від 01.12.2022 № 820/2022, яким уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01.12.2022. Проведення перевірки на виконання Указу Президента України потягло за собою настання наслідків у вигляді направлення попередження про розірвання Договору № 2 від 19.07.2013 - що є предметом оскарження у даній справі.
1.3. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2025 зупинено провадження у справі № 910/4552/23 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 990/338/23, що розглядається Верховним Судом. 
Ухвала мотивована тим, що у справі № 990/338/23 вирішується спір щодо оскарження  Указу Президента України від 01.12.2022 № 820/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01.12.2022 «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію пунктів 1, 2, 3 згаданого в цьому Указі рішення. У свою чергу, підставами подання позовної заяви у справі № 910/4552/23 стали обставини, які виникли саме у зв`язку з прийняттям вказаного  Указу Президента України від 01.12.2022 № 820/2022. Проведення перевірки на виконання Указу Президента України потягло за собою настання наслідків у вигляді направлення попередження про розірвання Договору № 2 від 19.07.2013 - про що вказано в листі від 10.03.2023 № 04-24/222, зміст якого процитовано вище.
Так, на думку апеляційного господарського суду, для правильного вирішення спору у цій справі № 910/4552/23 є необхідним встановлення наявності або відсутності підстав для одностороннього розірвання договору, тобто підлягають дослідженню обставини, що визначені    підставою для прийняття оскаржуваного одностороннього правочину, оформленого листом    
Прийняття оскаржуваного в іншій справі  Указу Президента України від 01 грудня 2022 року № 820/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01 грудня 2022 року «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» стало передумовою    для утворення Міжвідомчої робочої групи з підготовки пропозицій    та рекомендацій щодо організації виконання окремих завдань, пов`язаних з діяльністю релігійних організацій в Україні, яка під час своєї роботи, в свою чергу, встановила порушення Монастирем умов Договору щодо використання державного майна. Наведене є положеннями листа, який оскаржується у даній справі, як односторонній правочин. Враховуючи висновки зазначеної Міжвідомчої робочої групи, Заповідником направлено оскаржуваного листа.
Отже, апеляційний господарський суд зазначив, що встановлення обставин щодо правомірності  /протиправності вказаного Указу безпосередньо впливають на результат вирішення спору    у цій справі. В свою чергу, такі обставини не можуть бути встановлені апеляційним господарським судом самостійно, оскільки до юрисдикції господарського суду не належить вирішення спорів щодо оскарження    Указів Президента України. Вказаний спір наразі розглядається Верховним Судом, що унеможливлює вирішення наведеного    питання (яке є складовим елементом дослідження у даному спорі) господарським судом через юрисдикційні обмеження.
2. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
2.1. Національний заповідник "Києво-Печерська лавра" звернувся із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2025 у справі № 910/4552/23. 
Верховний Суд у постановах від 01.03.2024 у справі № 910/17615/20, від 20.06.2019 у справі № 910/12694/18, від 29.08.2024 у справі № 906/1428/23, від 27.03.2019 у справі № 910/4816/18 щодо застосування статті 227 ГПК України вказав, що провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього, а необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду. Зупинення провадження можливе лише тоді, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду. Якщо ж такі докази наявні, зупинення провадження є необґрунтованим. 
Скаржник зазначає, що підставами розірвання договору  від 19.07.2013 № 2 є порушення Монастирем пункту 8.1. договору Міжвідомча робоча група з підготовки пропозицій та рекомендацій щодо організації виконання окремих завдань, пов`язаних з діяльністю релігійних організацій в Україні під час своєї роботи встановила порушення у користуванні Монастирем будівлями та спорудами Заповідника. Однак, висновки робочої групи базувались на численних повідомленнях, листах Заповідника до Монастиря, органів охорони культурної спадщини про порушення умов користування пам`ятками архітектури, їх руйнування, порядку використання, не погоджених перебудов, добудов та самовільного будівництва. Дані листи та звернення стали основою матеріалів перевірки. Так само і в листі Міністерства культури та інформаційної політики України від 09.03.2023 № 06/34/2234-23 лише рекомендовано Заповіднику розглянути можливість розірвання Договору. Висновки Міжвідомчої робочої групи та лист Міністерства культури та інформаційної політики України мали рекомендаційний характер, про що в них і зазначено, та не були підставою розірвання Договору.
Отже, визнання Указу Президента у справі № 990/338/23 протиправним та його скасування не вплине на підставу розірвання Договору, а саме не зникнуть порушення умов пункту 8.1. Договору щодо нецільового використання майна або його утримання у неналежному стані.
2.2. У відзиві на касаційну скаргу  Міністерство культури та стратегічних комунікацій України погоджується із доводами скаржника і просить скасувати оскаржену ухвалу.
Відповідно до приписів частини другої статті 295 ГПК України відзив на касаційну скаргу має містити, зокрема,  обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог  касаційної скарги. Згідно із статтею 297 ГПК України учасники справи мають право приєднатися до касаційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До касаційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (частина перша). До заяви про приєднання до касаційної скарги додається документ про сплату судового збору та докази направлення заяви іншим учасникам справи (частина третя).
Оскільки поданий відзив не містить  обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог  касаційної скарги, за своєю суттю є приєднанням до касаційної скарги, однак до відзиву не додано документів про сплату судового збору, а ГПК України не містить положень щодо надання строку для усунення недоліків стосовно приєднання до касаційної скарги, тому поданий відзив залишається без розгляду.
2.3. У відзиві на касаційну скаргу позивач вказує на безпідставність доводів скаржника, погоджується із мотивами суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для зупинення апеляційного провадження, а тому вважає, що у задоволенні касаційної скарги необхідно відмовити. 
3. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду 
3.1. За змістом статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
3.2. Здійснивши розгляд касаційної скарги у письмовому провадженні, дослідивши наведені у ній доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
3.3. Предметом касаційного перегляду у цій справі є питання дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час постановлення ухвали про зупинення апеляційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, а і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59).
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства.
Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
Порядок та умови зупинення провадження у справі врегульовано нормами статей 227, 228 ГПК України, в яких наведено вичерпний перелік підстав, за яких суд, відповідно, зобов`язаний та має право зупинити провадження у справі.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 227 ГПК України суд зобов`язаний  зупинити провадження у справі у випадку  об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Вирішуючи питання щодо зупинення провадження у справі через неможливість її розгляду до вирішення іншої справи, суд повинен належним чином проаналізувати імовірні наслідки ухвалення судом рішення за результатом розгляду вказаної справи, їх взаємозв`язок зі спірними правовідносинами, що є предметом розгляду у цій справі, підставами позову. Подібний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 11.01.2023 у справі № 914/2930/21.
Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, яким чином пов`язана справа, яка розглядається іншим судом, а також, чим саме обумовлюється неможливість розгляду цієї справи. Саме по собі твердження про неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для застосування пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України (постанова Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №  910/12694/18).
  Верховний Суд у постанові від 01.03.2024 у справі №  910/17615/20  зазначив, що для вирішення питання про зупинення провадження у справі з огляду на вимоги пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати:
- чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства;
- чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи з вказівкою на обставини, які встановлюються судом в іншій справі.
3.4. Як вбачається із рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2023 у справі № 910/4552/23, Свято-Успенська Києво-Печерська Лавра/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви звернулася з позовом, в якому просила визнати недійсним правочин щодо односторонньої відмови від договору від 19.07.2013  № 2 та застосувати наслідки недійсності правочину.
Позов мотивовано тим, що у 2013 році на підставі Договору позивачу були передані у безоплатне користування зазначені у цьому Договорі споруди Києво-Печерської Лаври. Монастирем 10.03.2023 від Заповідника отримано лист (попередження) №04-24/222, яким відповідач попередив позивача про розірвання Договору з 29.03.2023 на підставі пункту 8.1 цього Договору. Цей односторонній правочин про розірвання Договору позивач вважає неправомірним, немотивованим та таким, що не породжує для нього жодних правових наслідків.
Позивач зазначає, що: - оспорюваним правочином про односторонню відмову від Договору порушується його право на користування спірним майном; - відповідач не мав права в односторонньому порядку, без відповідного судового рішення, відмовитися від Договору; - відповідачем не доведено наявність однієї з двох підстав, передбачених у пункті 8.1 Договору, для ініціювання односторонньої відмови від Договору, а саме: нецільового використання позивачем майна або утримання останнього у неналежному стані; - відповідачем у вищевказаному листі-попередженні про односторонню відмову від Договору не було надано строк для усунення позивачем виявлених недоліків; - ця відмова не була належним чином обґрунтована, оскільки в ній робилося посилання на висновки Міжвідомчої робочої групи та лист Міністерства культури та інформаційної політики України від 09.03.2023 № 06/34/2234-23, однак ці висновки і лист не були додані, а також не було зазначено конкретних порушень, виявлених цими органами державної влади; - крім того, ці порушення були виявлені органами державної влади, а не самим відповідачем, і їх висновки для відповідача носили лише рекомендаційний характер; - позивач не визнає ті порушення, які зазначені у цих висновках Міжвідомчої робочої групи, і вважає, що ним спірне майно утримувалося у належному стані та використовувалося за передбаченим у Договорі цільовим призначенням; - висновки Міжвідомчої робочої групи не підтверджені належними та допустимими доказами.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, серед іншого вказав, що позивачем, усупереч статей  13,  74 ГПК України,  належними та допустимими доказами не доведено суду, що ним при здійсненні вищевказаних реставраційних та будівельних робіт отримувалися у встановленому законом порядку відповідні дозволи органів, що здійснюють управління у сфері містобудівної діяльності, архітектурно-будівельного контролю та нагляду та центрального органу у сфері охорони культурної спадщини, і того, що у нього була належна містобудівна та проектна документація на ці роботи, а також, що були погодження з органом, до сфери управління якого належить історико-культурний Заповідник - органом управління спірним майном. Крім того, у зв`язку із встановленням судом факту недійсності (нікчемності) Договору, останній не породжує для позивача право на користування спірним майном, яке виникало на підставі цього Договору. За встановлених обставин недійсності правочину, передбаченої законом, припинення вказаного правовідношення у незаборонений законом спосіб, суд першої інстанції вважав правомірним, а дії відповідача такими, що здійснені ним від імені власника у межах повноважень власника, щодо здійснення контролю над належним йому майном. Умови пункту 8.1 Договору передбачали право відповідача як позичкодавця на односторонню відмову від Договору в разі виявлення ним нецільового використання майном або його утримання у неналежному стані після відповідного попередження. Отже, посилання позивача на неможливість одностороннього розірвання договору позички є помилковими.
З оскарженої ухвали Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2025 слідує, що суд вірно вказав на те, що для правильного вирішення спору у цій справі № 910/4552/23 є необхідним встановлення наявності або відсутності підстав для одностороннього розірвання договору.
Втім, зупиняючи провадження у справі, апеляційний господарський суд керувався тим, що встановлення обставин щодо правомірності  /протиправності Указу Президента України від 01.12.2022 № 820/2022  «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01 грудня 2022 року «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», який став передумовою    для утворення Міжвідомчої робочої групи з підготовки пропозицій    та рекомендацій щодо організації виконання окремих завдань, пов`язаних з діяльністю релігійних організацій в Україні, яка під час своєї роботи, в свою чергу, встановила порушення Монастирем умов Договору щодо використання державного майна, безпосередньо впливають на результат вирішення спору    у цій справі.
Однак, Верховний Суд зауважує, що у межах справи № 910/4552/23, з огляду на предмет та підстави позову, дослідженню та встановленню підлягає зміст спірних договірних правовідносин, умови договору щодо можливості його розірвання і самі обставини, які стали підставою для одностороннього розірвання договору. Тобто, саме встановлення обґрунтованості підстав для односторонньої відмови, що передбачено пунктом 8.1 договору і про що в позові зазначав позивач, є основним предметом дослідження у межах цієї справи. 
Апеляційний господарський суд вказаного не врахував та помилково дійшов висновку про об`єктивну неможливість  розгляду  цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 990/338/23. Суд апеляційної інстанції фактично не довів, що зібрані у справі № 910/4552/23 докази не дають можливості самостійно встановити та оцінити обставини (факти), що мають суттєве значення для вирішення цього спору, та не зазначив суттєвих аргументів, у чому полягає неможливість здійснення ним перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Оскарження Указу Президента України від 01.12.2022 № 820/2022  № 990/338/23 безпосередньо не стосується спірного доводу, а відтак  не перешкоджає встановленню обставин правомірності дій відповідача щодо відмови від договору 19.07.2013  № 2 та оцінки аргументів сторін у контексті позовних вимог. 
Верховний Суд звертає увагу на те, що сама по собі пов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду справи до прийняття рішення у іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду справи № 990/338/23, апеляційний господарський суд у цій справі має достатньо правових підстав для перегляду рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зупинення провадження у цій справі, порушивши приписи пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України.
У свою чергу, доводи відзиву на касаційну скаргу не спростовують зазначених висновків, фактично підтримують мотиви апеляційного господарського суду і не можуть слугувати підставою для залишення без змін оскарженої ухвали. 
3.5. Таким чином, оскільки доводи скаржника щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права  підтвердилися, хвалу Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2025 у справі № 910/4552/23 необхідно скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. 
4.  Висновки за результатами розгляду касаційної скарги та норми права, якими керувався суд
4.1. Відповідно до пункту 2 частини першої1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
4.3. Ураховуючи викладене, зважаючи на зазначені положення законодавства, оскаржену у справі ухвалу необхідно скасувати, а касаційну скаргу задовольнити.
5. Розподіл судових витрат
5.1. Оскільки справа направляється для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.
Керуючись статтями  300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Національного заповідника "Києво-Печерська лавра" задовольнити.
Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2025 у справі № 910/4552/23 скасувати.
Справу № 910/4552/23 направити для продовження розгляду до Північного апеляційного господарського суду.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не  підлягає.
Головуючий                                                                                Н.  О.  Волковицька

Судді                                                                                          С. К. Могил

О. В. Случ