УХВАЛА

15 липня 2025 року 
м. Київ

cправа №  909/579/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,
секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,
за участю представників:
позивача - Войцеховської Н. Я. (адвокат), Ляха К. М. (адвокат),
відповідача - Гарасимка В. В.,
третьої особи - не з`явилися,
розглянув касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Гарасимка Василя Васильовича на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.11.2024 (суддя Михайлишин В. В.) та постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 (головуючий - Зварич   О. В., судді Панова І. Ю., Скрипчук О. С.) у справі 
за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"
до фізичної особи-підприємця Гарасимка Василя Васильовича, 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Фонду державного майна України,              
про стягнення заборгованості в розмірі 70 769,68 грн, з яких: 70 699,62 грн неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном; 70,06 грн земельного податку, а також зобов`язання звільнити нерухоме майно.
ВСТАНОВИВ:
18.06.2024 Акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - АТ "Українська залізниця", Товариство, Орендодавець, позивач) звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до фізичної особи-підприємця Гарасимка Василя Васильовича (далі - ФОП   Гарасимко В. В., Підприємець, орендар, відповідач) про:
1)   стягнення заборгованості в розмірі 70 769,68 грн, з яких: 70 699,62 грн неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном; 70,06 грн відшкодування земельного податку; 
2) зобов`язання ФОП   Гарасимка В. В. звільнити частину будівлі складу загальною (корисною) площею 113,6 м2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (далі - орендоване майно, спірне приміщення, об`єкт оренди), посилаючись на положення статей   525, 526, 530, 610, 611, 629, 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 193 Господарського кодексу України в редакції, чинній до 27.08.2025.
Позовна заява обґрунтовується тим, що на порушення умов договору оренди державного майна від 14.02.2012 № 05/12 (далі - договір оренди від 14.02.2012, договір № 05/12) та додаткових угод до нього Підприємець після припинення цього договору 30.06.2018 (факт припинення встановлено постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 у справі №   909/1370/19) не повернув орендоване майно, внаслідок чого Товариство нарахувало неустойку в розмірі подвійної плати за користування майном в сумі 70 699,62 грн за період з листопада 2023 року по квітень 2024 року, а також просило відшкодувати 70,06 грн земельного податку за період з листопада 2023 року по березень 2024 року та зобов`язати Орендаря звільнити спірне приміщення.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 07.11.2024, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.03.2025, позов задоволено повністю в зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог, що зумовлено доведеністю передбачених частиною 2 статті 785 ЦК України підстав для стягнення неустойки на користь Орендодавця. Водночас, беручи до уваги визначені пунктом 6.1 договору оренди від 14.02.2012 умови припинення договору про відшкодування витрат, згідно з якими такий договір діє до моменту передачі (повернення) орендарем майна балансоутримувачу за актом приймання-передачі майна, та враховуючи відсутність підписаного між сторонами акта приймання-передачі майна, Орендодавець правомірно нарахував відповідачу до відшкодування витрати зі сплати земельного податку в сумі 70,06 грн за період із листопада 2023 року по березень 2024 року. Крім того, на підставі пунктів 11.10, 11.11 договору №   05/12, яким передбачено повертається балансоутримувачу орендованого майна протягом трьох робочих днів у разі припинення або розірвання цього договору, суди дійшли висновку про виникнення у відповідача обов`язку, починаючи з 02.07.2018, повернути позивачу об`єкт оренди за актом приймання-передачі. 
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, ФОП Гарасимко В. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, наголошуючи на тому, що на теперішній час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування положень статті 770 ЦК України та статей 15, 23 Закону України   від   10.04.1992 №   2269-ХІІ "Про оренду державного та комунального майна", чинного до 31.01.2020 (далі - Закон України №   2269-ХІІ) в подібних правовідносинах (у   контексті того, що належним орендодавцем за договором оренди від   14.02.2012 із 07.12.2015 є саме Міністерство інфраструктури України як зареєстрований власник орендованого майна, а не АТ "Українська залізниця", за яким об`єкт оренди не зареєстровано). 
Позивач у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення з мотивів, викладених в оскаржуваних рішенні та постанові.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від   02.06.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП Гарасимка В. В. на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.11.2024 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 у справі № 909/579/24   та призначено розгляд цієї справи в судовому засіданні на   15.07.2025.
Судами попередніх інстанцій встановлено такі фактичні обставини:
- 14.02.2012 між Регіональним відділенням Фонду державного майна по Івано-Франківській області (орендодавець), Відокремленим підрозділом "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень" Державного територіально-галузевого об`єднання "Львівська залізниця" (балансоутримувач) і ФОП Гарасимком В. В. (орендар) було укладено договір №   05/12, за умовами пунктів 1.1, 2.1, 2.2 орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно - об`єкт оренди, який перебуває на балансі ВП "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень" ДТГО "Львівська залізниця", розташоване за адресою: Івано-Франківська область, м. Долина, вул. Т. Шевченка, 21, реєстровий номер 01059900.40011.ААЛВВИ776, вартість якого згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на   31.10.2011 становить 129 504 грн без ПДВ. Вступ орендаря в користування майном настає одночасно з підписанням сторонами договору та акта приймання-передачі вказаного майна. Передача майна в оренду не спричиняє передачу орендарю права власності на майно. Власником орендованого майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди; 
- у пунктах 3.1, 3.2, 3.4, 3.5, 3.9 договору № 05/12 його сторони погодили, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами), та враховуючи процедуру проведення конкурсу (протокол засідання конкурсної комісії  від 13.01.2012 № 1) і за базовий місяць оренди - грудень 2011 р. становить 1950 грн без ПДВ. Орендна плата за перший місяць оренди -  лютий 2012 р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць (грудень 2011) на індекси інфляції за січень, лютий 2012 р., з урахуванням добової орендної плати. Нарахування ПДВ на суму орендної плати та його сплата здійснюється в порядку, визначеному чинним законодавством. Розмір орендної плати за кожен наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Орендна плата перераховується орендарем щомісяця не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним місяцем і спрямовується: 70 % -  до державного бюджету, 30 % -  балансоутримувачу на розрахунковий рахунок. Розмір орендної плати підлягає перегляду у разі зміни Методики - з дня набрання чинності відповідних змін, у разі внесення змін щодо розміру орендної плати іншими нормативними актами - з дня набрання ними чинності. У разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання (повернення) включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість з орендної плати, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу;
- пунктами 5.1, 5.3, 5.4 договору оренди від 14.02.2012 передбачено обов`язки орендаря, зокрема: прийняти майно за актом приймання-передачі, який підписується одночасно з договором оренди; використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов цього договору; своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату та компенсувати експлуатаційні витрати та витрати на утримання майна в тому числі податку на землю незалежно від господарської діяльності;
- згідно з пунктами 8.3, 10.1, 11.1, 11.3 договору № 05/12 орендодавець вправі виступати з ініціативою щодо внесення змін до договору оренди або його розірвання у разі погіршення стану орендованого майна внаслідок його використання або невиконання умов договору. За невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. Цей договір укладено строком на 1 рік, що діє з 14.02.2012 до 14.02.2013. Зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємної згоди сторін; 
- відповідно до пунктів 11.6, 11.7, 11.10- 11.12 договору оренди від 14.02.2012 у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір підлягає продовженню на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід`ємною частиною договору оренди. Реорганізація орендодавця чи балансоутримувача не визнається підставою для зміни або припинення чинності договору і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступників). У разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається балансоутримувачу. У разі якщо орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження. Майно вважається повернутим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акту покладається на орендаря. Якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за весь час прострочення;
- 29.01.2016 між АТ "Українська залізниця" (Орендодавець), що є правонаступником усіх прав та обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту та підприємств залізничного транспорту та ФОП Гарасимком В. В. (орендар) укладено додатковий договір до договору оренди від 14.02.2012 (далі - додатковий договір від 29.01.2016), пунктом 1 якого сторони погодили, що орендодавцем майна, визначеного договором оренди від 14.02.2012, є АТ "Українська залізниця", а пунктом 2 додаткового договору в тексті договору змінено найменування Відокремлений підрозділ "Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 4" ДТГО "Львівська залізниця" на Виробничий підрозділ "Івано-Франківське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд" регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" та підрозділ Івано-Франківське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд;
- згідно з пунктом 3 додаткового договору від 29.01.2016 сторони погодили пункт 3.1 договору оренди від 14.02.2012 викласти в такій редакції: 
"Орендна плата, визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року становить 3523,97 грн. без ПДВ. Орендна плата за перший місяць оренди - грудень 2015 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за наступний місяць";
- відповідно до пункту 4 додаткового договору від 29.01.2016 викладено пункт 3.4 договору №   05/12 в такій редакції: 
"Орендна плата 100 % перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця, одержувач коштів: підрозділ "Івано-Франківське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд" регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", не пізніше 10-го числа місяця наступного за звітним";
- пунктом 5 додаткового договору від 29.01.2016 визначено пункт 11.1 договору оренди від   14.02.2012 викласти в редакції: 
"Цей договір діє з 01.12.2015 по 31.03.2016 включно";
- цей додатковий договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та у відносинах щодо терміну дії та розрахунків діє з 01.12.2015. Цей додатковий договір є невід`ємною складовою частиною договору оренди від 14.02.2012 (пункти 7, 8 додаткового договору від   29.01.2016);
- в акті приймання-передачі нерухомого майна від 29.01.2016, що є додатком № 2 до додаткового договору від 29.01.2016, який складено АТ "Українська залізниця" (Орендодавець), що є правонаступником усіх прав та обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту та підприємств залізничного транспорту, та ФОП Гарасимком В. В. (орендар), зазначено, зокрема, що: 1) Орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування об`єкт оренди, вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 30.11.2014 і становить за незалежною оцінкою 160 263 грн, 2) об`єкт оренди обліковується на балансі підрозділу Івано-Франківського управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд;
- 01.02.2017 між Виробничим структурним підрозділом "Івано-Франківське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд" регіональної філії "Львівська залізниця" АТ   "Українська залізниця" (балансоутримувач) та ФОП Гарасимком В. В. (орендар) було укладено договір № 10/3 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендного нерухомого майна, за умовами пункту 1.1 якого балансоутримувач - ВСП "Івано-Франківське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд" АТ "Українська залізниця" здійснює обслуговування орендованого майна, а також утримання прилеглої території, а орендар відшкодовує витрати балансоутримувача на сплату податку на землю, експлуатаційні витрати на комунальні послуги, пропорційно займаній ним площі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим договором. Розмір плати за послуги, зазначені в пункті 1.1 цього договору, визначається на підставі розрахунку балансоутримувача, що є невід`ємною частиною цього договору (Додаток № 1) та окремого розрахунку за надані комунальні послуги, в разі надання таких послуг. Орендоване майно використовується згідно умов договору оренди;
- згідно з пунктами 6.1, 6.2 договору про відшкодування витрат цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами та діє до моменту передачі (повернення) орендарем майна балансоутримувачу, після закінчення терміну дії договору оренди, згідно з актом приймання-передачі майна. Цей договір автоматично припиняє свою дію в разі повернення орендарем балансоутримувачу орендованого майна за актом приймання-передачі, у випадку дострокового розірвання договору оренди;
- із наявного у матеріалах справи Додатку № 1 до договору про відшкодування витрат (Розрахунку відшкодування витрат за місяць на утримання орендованого державного майна) вбачається, що у вартість витрат включено: відшкодування витрат по сплаті податку на землю в розмірі 11,56 грн та загально-виробничі витрати в сумі 45,97 грн, всього 57,53 грн, а також ПДВ 20 % в сумі 11,51 грн;
- 07.05.2018 між АТ "Українська залізниця" та ФОП Гарасимком В. В. укладено додатковий договір, яким продовжено строк дії договору до 30.06.2018 включно, без подальшого продовження;
- позивач направляв на адресу відповідача претензії, якими повідомляв про закінчення договору оренди від 14.02.2012 та про необхідність сплати неустойки за період з листопада 2023 року по квітень 2024 року в сумі 70 699,62 грн, а також відшкодування витрат зі сплати податку на землю в сумі 70, 06 гривень за період з листопада 2023 року по березень 2024 року, які залишилися без відповіді.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі №   909/579/24 з огляду на таке.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від   20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено в пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №   696/1693/15-ц).
При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які   можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 у справі № 909/1370/19 (між тими самими сторонами) встановлено, що договір оренди від 14.02.2012 року припинився 30.06.2018 і цей факт у силу положень частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не підлягає повторному доказуванню при вирішенні цього спору.
Згідно зі статтею 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
За змістом положень частини 2 статті 26 та частини 1 статті 27 Закону України №   2269-ХІІ (чинного станом на 30.06.2018) договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено. У разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України №   2269-ХІІ у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов`язки за договором оренди. 
Частиною 1 статті 23 Закону України №   2269-ХІІ передбачено, що передача майна в оренду не припиняє права власності на це майно. В разі переходу права власності до інших осіб договір оренди зберігає чинність для нового власника.
Разом з тим у пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №   910/5953/17 сформульовано висновок про те, що Товариство володіє майном на двох правових режимах:
- на праві власності (майно передане до статутного капіталу);
- на праві повного господарського відання (майно, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях та в зоні АТО, тобто майно, яке вибуло із фактичного володіння держави; майно, що залишається у державній власності і щодо якого встановлені певні обмеження щодо розпорядження для AT "Українська залізниця"). 
Отже, АТ "Укрзалізниця" майно належить як на праві власності, так і на праві господарського відання. При цьому за загальним правилом майно належить AT "Українська залізниця" на праві власності. На праві господарського відання АТ "Укрзалізниця" належить лише майно, визначене спеціальними нормами (зокрема, вказане в частині 1 статті 10 Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування").
Водночас у пункті 57 постанови від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що, враховуючи, що відповідно до частини 6 статті 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, правонаступництво не пов`язується з державною реєстрацією припинення підприємства залізничного транспорту, а кредиторам не надавалося право вимагати дострокового виконання вимог у порядку, передбаченому статтею 107 ЦК України, тобто всі їхні вимоги перейшли в повному обсязі до AT "Українська залізниця", датою виникнення універсального правонаступництва AT "Українська залізниця" щодо підприємств залізничної галузі, які припиняються шляхом злиття, слід вважати дату його державної реєстрації - 21.10.2015.
У свою чергу, в постанові від 21.02.2020 у справі № 918/792/18 (предмет позову АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" -зобов`язання Приватного підприємства-фірми "Торгбуд-Сервіс" усунути перешкоди в користуванні будівлею шляхом звільнення майна та передати спірне майно шляхом підписання акта приймання-передачі) об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - об`єднана палата) викладено такі висновки щодо комплексного застосування положень статей 182, 334 ЦК України, статей 2, 4, 5 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", статей   5, 15, 23 Закону України №   2269-ХІІ та статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у подібних правовідносинах, пов`язаних із визначенням із 21.10.2015 належного орендодавця державного майна, первісним орендодавцем якого були Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва:
"Закон України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" також закріплює, що Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, а також передбачає складання відповідного зведеного передавального акту на основі узагальнених даних передавальних актів, складених стосовно цілісного майнового комплексу кожного підприємства залізничного транспорту. 
Формування статутного капіталу Товариства врегульовано ст. 4 цього Закону, яка передбачає внесення до статутного капіталу Товариства, зокрема, майна залізничного транспорту загального користування на підставі обліку його на балансах відповідних осіб без попередньої державної реєстрації права власності на таке майно. 
З аналізу вимог ст. 5 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" вбачається наявність у Товариства обов`язку переоформити правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомого майна, внесені до його статутного капіталу, протягом двох років з дня державної реєстрації Товариства.
Водночас, цей Закон не обумовлює факт переходу від підприємств залізничного транспорту до Товариства як правонаступника усіх прав та обов`язків на відповідне нерухоме майно, фактом вчинення Товариством дій з переоформлення правовстановлюючих документів на таке майно, а також не пов`язує момент переходу зазначених прав до Товариства, з моментом реєстрації за ним таких прав. 
Крім того, Закон України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" не передбачає залишення певних прав щодо зазначеного майна (управління, розпорядження) у підприємств залізничного транспорту до їх переоформлення Товариством, а також не встановлює правових наслідків невиконання Товариством зазначеного обов`язку протягом установленого строку, зокрема у вигляді припинення прав Товариства щодо відповідного нерухомого майна чи повернення учасників правовідносин правонаступництва у попередній стан з обов`язком повернення відповідного майна підприємствам залізничного транспорту тощо. 
Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 5 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" документами, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на майно, внесене до статутного капіталу Товариства, є передавальний акт та/або акт оцінки майна залізничного транспорту.
У ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК  України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 
Однак, стаття 334 ЦК України, у ч. 4 якої закріплено виникнення прав на нерухоме майно з дня державної реєстрації, регулює саме момент набуття права власності за договором, тоді як Товариство набуло право власності на майно залізничного транспорту з інших підстав - з підстав правонаступництва внаслідок реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту відповідно до закону, що є окремою підставою виникнення прав та обов`язків згідно зі ст. 11 цього Кодексу. 
Відтак, приймаючи рішення про утворення ПАТ "Українська залізниця" шляхом реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту та встановлюючи його правонаступництво щодо всього майна, усіх прав та обов`язків зазначених підприємств, держава тим самим фактично висловила своє волевиявлення щодо переходу до ПАТ "Українська залізниця" права власності на відповідне майно, передане державою до його статутного капіталу, у тому числі права самостійно виступати орендодавцем такого майна.
При цьому, статус ПАТ "Українська залізниця" як правонаступника відповідних підприємств залізничного транспорту безпосередньо визначений Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та Статутом ПАТ "Українська залізниця", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України, які не передбачають можливості запровадження винятків чи обмежень щодо такого правонаступництва, відстрочення набуття права власності на об`єкти нерухомого майна тощо".
Виходячи з викладеного, об`єднана палата дійшла висновку про те, що невчинення АТ   "Українська залізниця" дій щодо переоформлення правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, внесені при його створенні до статутного капіталу, не може бути підставою для висновку про відсутність переходу відповідних речових прав до АТ "Українська залізниця" від підприємств залізничного транспорту, які мають бути припиненими внаслідок такої реорганізації. 
Таким чином, з огляду на входження орендованого майна до статутного капіталу АТ "Українська залізниця" як товариства, створеного внаслідок проведеної корпоратизації Державної адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця" та підприємств залізничного транспорту, в силу статті 5 Закону України №   2269-ХІІ, який був чинним станом на час утворення АТ "Українська залізниця", Фонд державного майна України та його територіальні відділення втратили право виступати орендодавцями щодо майна новоутвореного товариства.
Схожий усталений висновок щодо наявності в АТ "Українська залізниця" статусу належного орендодавця за договорами оренди державного майна з 21.10.2015, набуття якого (статусу) не залежить від державної реєстрації за Товариством речового права на об`єкт оренди, викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 904/5881/18, від   17.07.2024 у справі №   917/730/22.
Наведеним вище повністю спростовується твердження скаржника про те, що належним орендодавцем за договором оренди від   14.02.2012 із 07.12.2015 є саме Міністерство інфраструктури України як зареєстрований власник орендованого майна, а не АТ "Українська залізниця", за яким об`єкт оренди не зареєстровано.
Ураховуючи зазначені правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 918/792/18 і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №   904/5881/18, від   17.07.2024 у справі №   917/730/22, та зважаючи на достовірно встановлені судами попередніх інстанцій і не спростовані скаржником обставини того, що: 1) АТ "Українська залізниця" є належним позивачем і належним орендодавцем у цій справі; 2) матеріали справи не містять доказів на підтвердження вжиття відповідачем будь-яких заходів щодо повернення об`єкта оренди позивачу; 3) Підприємець не надав доказів щодо сплати неустойки за користування річчю за час прострочення повернення майна, колегія суддів вважає обґрунтованим покладений в основу оскаржуваних рішення та постанови висновок судів про обґрунтованість позовних вимог і наявність передбачених статтею 785 ЦК України та статтею 27 Закону України №   2269-ХІІ підстав для їх задоволення повністю. 
Отже, зміст оскаржуваної постанови переконливо свідчить про те, що суд апеляційної інстанції фактично переглянув рішення місцевого господарського суду про задоволення позову відповідно до висновків Верховного Суду щодо комплексного застосування положень статей   182, 334 ЦК України, статей 2, 4, 5 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", статей   5, 15, 23 Закону України №   2269-ХІІ та статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 918/792/18 і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №   904/5881/18, від   17.07.2024 у справі №   917/730/22, що в розумінні пункту 4 частини 1 статті   296 ГПК України є достатньою підставою для закриття касаційного провадження в справі №   909/579/24.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження позивачем не зазначалися та не обґрунтовувалися в поданій касаційній скарзі, колегія суддів, керуючись пунктом 4 частини   1 статті 296 цього Кодексу, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Гарасимка В. В. на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.11.2024 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 у справі № 909/579/24.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця Гарасимка Василя Васильовича на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.11.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 у справі №   909/579/24 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            Ю. Я. Чумак 

Судді                                                                                              Т. Б. Дроботова

                                                                                                       Н. О. Багай