УХВАЛА

16 червня 2025 року 
м. Київ

cправа №  922/3783/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства ?Харківенергозбут?
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 
за позовом Приватного акціонерного товариства ?Харківенергозбут?
до  Товариства з обмеженою відповідальністю ?Сігма Естейт?,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: 1)  Регіональне відділення Фонду держмайна України в Харківській області;
2) Товариство з обмеженою відповідальністю ?Telesens Ventures?;
3) Військова частина НОМЕР_1 МВС України
про стягнення 557 398,27 грн,
ВСТАНОВИВ:
25.08.2023 Приватне акціонерне товариство ?Харківенергозбут? звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю ?Сігма Естейт? про стягнення заборгованості за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг №321.33 від 22.03.2023 за електричну енергію за період з квітня по грудень 2022 року в сумі 517  069,74  грн; пені за період з 14.06.2022 по 31.05.2023 в сумі 130  705,62  грн; 3% річних за період з 14.06.2022 по 31.05.2023 в сумі 9  774,93 грн та інфляційних нарахувань за період з серпня 2022 року по травень 2023 року в сумі 30  553,60  грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, в порушення умов договору та приписів чинного законодавства, не оплатив електричну енергію, спожиту в період з червня по грудень 2022 року.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 13.02.2025 позовні вимоги задоволено повністю.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між Приватним акціонерним товариством "Харківенергозбут" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сігма Естейт" склалися договірні правовідносини щодо постачання електричної енергії на умовах публічного договору приєднання, що підтверджується фактичним споживанням електроенергії відповідачем та частковою її оплатою; з огляду на надані позивачем рахунки, реєстри обсягів споживання, акти приймання-передачі електричної енергії та платіжні документи, суд дійшов висновку, що постачання електроенергії відповідачу відбувалося на постійній основі, а сам відповідач визнавав отримання відповідних рахунків; суд також врахував, що ТОВ "Сігма Естейт" є правонаступником ТОВ "Telesens Ventures", яке на підставі договору зберігання з 2007 року відповідало за бомбосховище, у якому, за твердженням відповідача, відбувалося споживання електроенергії сторонніми особами.
Товариство з обмеженою відповідальністю ?Сігма Естейт? з рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ?Сігма Естейт? задоволено; рішення Господарського суду Харківської області від 13.02.2025 скасовано; ухвалити нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову повністю.
Постанова мотивована тим, що:
- ПрАТ ?Харківенергозбут? не довело наявності юридично значимих обставин, які б підтверджували виникнення зобов`язання у ТОВ ?Сігма Естейт? щодо сплати за електричну енергію, спожиту в об`єкті цивільного захисту - захисній споруді №76187. Основоположною умовою для покладення відповідальності за спожиті енергоресурси є саме доведений факт фактичного користування послугою або правовий титул на об`єкт, у якому здійснювалося енергоспоживання;
- ТОВ ?Сігма Естейт? не було користувачем, володільцем, орендарем або балансоутримувачем вказаної захисної споруди, не мало до неї доступу, не здійснювало її утримання, не отримувало будь-якої вигоди від її використання, і не укладало жодних правочинів, які б могли породити обов`язок щодо оплати спожитої в ній електроенергії. Відповідно, на ТОВ ?Сігма Естейт? не може бути покладено виконання зобов`язання, яке не виникло ні з договору, ні з фактичних дій; 
- сам по собі факт наявності технічно встановленого вузла обліку на об`єкті нерухомості не свідчить про споживання електроенергії саме відповідачем. Позивач не довів, що саме ТОВ ?Сігма Естейт? було тим боржником, який фактично споживав електроенергію у спірному періоді, адже як свідчать матеріали справи, приміщення бомбосховища використовувалося третіми особами - цивільним населенням та особовим складом Військової частини НОМЕР_1 , які діяли незалежно від волі відповідача, без укладення відповідного договору, без надання згоди з боку ТОВ ?Сігма Естейт?" та без його доступу до вказаного об`єкта;
- що стосується доводів позивача щодо правонаступництва ТОВ ?Сігма Естейт? від ТОВ ?Telesens Ventures?, то, по-перше, матеріали справи не містять жодного передавального акта або договору, який би підтверджував перехід прав і обов`язків за договором відповідального зберігання; по-друге, відповідно до статей 936, 937 Цивільного кодексу України, відповідальне зберігання не передбачає права користування об`єктом, а лише його збереження. Таким чином, навіть у разі формального правонаступництва, відповідальність за оплату електроенергії не могла виникнути у ТОВ ?Сігма Естейт? за відсутності права користування приміщенням та факту такого користування;
- ураховуючи, що приміщення бомбосховища є державною власністю, облік електроенергії не було належно розмежовано, а жодної фактичної або юридичної участі відповідача в його використанні не доведено, належним суб`єктом відповідальності за сплату за спожиті ресурси має бути держава в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України; 
- суд першої інстанції допустив неповне дослідження обставин справи та неналежну правову оцінку фактичних даних, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, зокрема щодо відсутності правового зв`язку між ТОВ ?Сігма Естейт? та об`єктом, у якому здійснювалося постачання електроенергії - захисною спорудою цивільного захисту №76187; відсутності з боку відповідача реального споживання енергоресурсу, контролю або участі в його використанні; відсутності належного аналізу обставин щодо суб`єкта, який фактично користувався захисною спорудою.
26.05.2025 (через систему ?Електронний суд?) Приватне акціонерне товариство ?Харківенергозбут? (далі - Товариство, скаржник) звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 (повний текст складений 06.05.2025), в якій просить судові постанову скасувати та направити справу на новий розгляд.
Розглянувши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з такого.
Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині 3 цієї статті.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б)  особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідно з частиною 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 7 зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Пунктом 1 частини 1 статті 163 ГПК України передбачено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Оскільки предметом позову у цій справі є стягнення 557  398,27  грн, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2023 (2  684,00  грн х 500 = 1  342  000,00  грн), з урахуванням положень ГПК України вона може бути розглянута у касаційному порядку лише за наявності для цього підстав, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 зазначеного Кодексу.
В якості обґрунтування наявності підстави для відкриття касаційного провадження, передбаченою підпунктами ?а?, ?б? і "в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, скаржник у поданій касаційній скарзі зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для єдиної правозастосовчої практики; Товариство буде позбавлено можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваним судовим рішенням при розгляді справи №922/3121/24 оскільки різний підхід до одного й того ж самого питання не може розглядатися в контексті динамічного розвитку судової практики і забезпечити розумну передбачуваність судових рішень, а також зазначив, що ця справа має виняткове значення для нього не тільки з точки зору фінансових наслідків, але й з точки зору стабільності та довгострокового планування господарської діяльності компанії, оскільки відповідно до переліку споживачів, які були переведені на постачання Товариства на підставі Наказу №104, кількість таких споживачів становить 579 (у матеріалах справи міститься лише частина такого переліку з кількістю 20 споживачів, які були переведені на постачання 22.03.2022, серед яких визначений відповідач, і відсутній перелік інших споживачів у кількості 559, які були переведені на постачання 04.04.2022), а отже вирішення питань права у цій справі є важливим для правильного застосування норм права, які можуть постати перед Товариством у майбутньому. Крім того, в якості обґрунтування скаржник зазначив підстави касаційного оскарження щодо неправильного застосування господарськими судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права за виключними випадками, які передбачені пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України.
Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).
Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою принципу правової визначеності.
При цьому фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. Водночас формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.
Кількісний вимір свідчить про той факт, що правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду на якісний критерій про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.
ЄСПЛ дотримання принципу правової визначеності пов`язує із забезпеченням єдності судової практики, не наполягаючи на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Водночас наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.
При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, враховується: 1) наявність "глибоких та довгострокових розходжень" у відповідній судовій практиці національних судів; 2) чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей; 3) чи були такі механізми запроваджені і, якщо так, то чи були вони ефективними.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування (пункт 72 ухвали від 10.01.2024 у справі №905/1840/21 (провадження № 12-73гс23)).
Однак на переконання колегії суддів касаційна скарга Товариства не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Загалом касаційна скарга зводиться до незгоди позивача із результатом розгляду справи, а з її змісту не вбачається наявність виключної правової проблеми. Сформовані питання скаржником у касаційній скарзі, які на його думку необхідно вирішити для формування єдиної правозастосовчої практики, не свідчать про їх фундаментальне значення. До того ж касаційна скарга також не містить обґрунтування кількісного критерію, за допомогою якого можна було б встановити наявну правову проблему.
Щодо обґрунтувань підстави для відкриття касаційного провадження, передбаченою підпунктом "б" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, Суд зазначає, що скаржник не навів належного обґрунтування, як саме він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваним судовим рішенням у цій справі при розгляді справи №922/3121/24 та не надав доказів на підтвердження цього.
Крім того, колегія суддів зазначає, що оцінка судом ?виняткового значення? може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Отже, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Водночас, саме власне твердження скаржника про те, що справа має виняткове значення для скаржника не може бути визнано судом автоматичною підставою, на яку поширюється дія положення підпункту "в" пункту 2 частини статті 287 ГПК України.
А тому вказані твердження, щодо необхідності відкриття касаційного провадження на підставі підпункту ?в? пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України судом відхиляються, як необґрунтовані.
При цьому з аналізу посилань у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права, Суд доходить висновку про те, що вони фактично зводяться до незгоди із встановленим судом попередньої інстанції обставинами справи та оцінкою доказів і не стосуються обґрунтування виключних випадків визначених підпунктами "а, б, в, г" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб можуть бути переглянуті в касаційному порядку.
Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів або мав розуміти, що вказана справа малозначна, а відтак застосування наявності/відсутності критерію малозначності у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України був передбачувальним, скаржник у касаційній скарзі не довів наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. 
Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем ?розумних обмежень? в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 (справа №914/1570/20, провадження №2-90гс20) зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних фільтрів не порушує права на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних фільтрів допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує права доступу до правосуддя.
За змістом пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Ураховуючи викладене, з огляду на принципи господарського судочинства, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №922/3783/23 за касаційною скаргою Товариства на підставі пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України.
Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України,
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №922/3783/23 за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства ?Харківенергозбут? на постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.04.2025.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                Г. М. Мачульський

Судді                                                                                          Є. В. Краснов

                                                                                          Л. І. Рогач