УХВАЛА

06 серпня 2025 року 
м. Київ

cправа №  904/5072/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Рогач Л. І. - головуючої, Краснова Є. В., Мачульського Г. М.,
перевіривши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" 
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2023 та
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2025
у справі за позовом Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2"
про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою та припинення володіння нерухомим майном,
ВСТАНОВИВ:
Дніпропетровська обласна прокуратура звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради з позовною заявою, в якій просить суд:
- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" (далі -  відповідач, ТОВ "Тополь-2"), усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою, розташованою за адресою: м. Дніпро, житловий масив Тополя-1, 15Л, загальною площею 185 м2, привівши її у придатний до використання стан шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва: комплексу магазинів, що складається з магазину літ. Б-1 загальною площею 82,20 м2, магазину літ. В-1 загальною площею 55,60 м2, торгового павільйону літ. Г-1 загальною площею 13,40 м2, торгового павільйону літ. Д-1 загальною площею 13,40 м2, усього 4 об`єкти загальною площею 164,60 м2;
- припинити володіння відповідача нерухомим майном: комплексом магазинів, що складається з магазину літ. Б-1 загальною площею 82,20 м2, магазину літ. В-1 загальною площею 55,60 м2, торгового павільйону літ. Г-1 загальною площею 13,40 м2, торгового павільйону літ. Д-1 загальною площею 13,40 м2, усього 4 об`єкти загальною площею 164,60 м2, яке розташоване за адресою: м. Дніпро, житловий масив Тополь-1, 15Л, проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г. від 01.12.2020 № 55452549 (номер запису - 39474335), шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 2137766812101.
Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 15.11.2023, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2025, позов задовольнив.  
Суди виходили, зокрема, з того, що внаслідок незаконної державної реєстрації права власності на комплекс будівель, розташованих за адресою: м. Дніпро, житловий масив Тополя-1, 15Л, порушено права та майнові інтереси законного власника земельної ділянки - територіальної громади міста  Дніпра, яка позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися відповідною земельною ділянкою.
Судом першої інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка у власність чи користування будь-яким фізичним чи юридичним особам не передавалась, розпорядчі документи, на підставі яких об`єктам нерухомості, розташованим на спірній земельній ділянці, присвоєно адресу, не видавались, що свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності, чим порушено право комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. 
Апеляційний господарський суд погодився з висновком суду першої інстанції, що вказане свідчить про порушення земельного законодавства через самовільне зайняття земельної ділянки шляхом розміщення на ній самочинно збудованих будівель (магазинів, торговельних павільйонів) без належних правових підстав. Такі дії створюють перешкоди власнику у здійсненні раціонального та ефективного використання земельної ділянки відповідно до її цільового призначення, що унеможливлює реалізацію суспільно важливих функцій землі на благо територіальної громади.
Суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що повернення земельної ділянки у забудованому стані не може вважатися повним і ефективним поновленням порушених прав та інтересів власника - територіальної громади міста Дніпра. Наявність на ній самочинної забудови об`єктивно перешкоджатиме реалізації повноважень власника щодо її подальшого використання відповідно до призначення.
Суди вказали, що нерухоме майно - комплекс магазинів, що складається з магазину літ. Б-1 загальною площею 82,2 м2, магазину літ. В-1 загальною площею 55,6 м2, торгового павільйону літ. Г-1 загальною площею 13,4 м2, торгового павільйону літ. Д-1 загальною площею 13,4  м2, усього 4 об`єкти загальною площею 164,60 м2 за адресою: м. Дніпро, житловий масив Тополя-1, будинок, 15Л, збудоване без будь-яких правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності або право користування земельною ділянкою, що свідчить про те, що зазначене нерухоме майно є самочинним будівництвом в розумінні статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Крім того, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові вказав, що відповідно до листа Дніпровської міської ради від 27.09.2024 № 7/11-2209 розглянуто клопотання ТОВ "Тополь-2" від 21.10.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо житлового масиву Тополя-1, 15Л і в ході розгляду встановлено, що запитувана земельна ділянка переважно розташована в межах "червоних ліній" вулиці Панікахи, що підпадає під дію норм статті 18 Закону України "Про автомобільні дороги", та частково - у зоні змішаної багатоквартирної забудови; ділянка також знаходиться в охоронних зонах інженерних мереж (газопровід, водовід, електрокабелі). Розміщення будівель комплексу прямо порушує вимоги містобудівної документації, чинного законодавства, будівельних норм і стандартів, у зв`язку з чим підготувати проект рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не вбачалося можливим, про що заявника повідомлено листом від 14.01.2022 № 7/9-62.
З огляду на зазначене колегія суддів суду апеляційної інстанції відхилила посилання ТОВ "Тополь-2" на те, що знесення майна є крайньою мірою після того, як мало б бути застосовано приписи щодо перебудови спірного об`єкта, і вказала, що "…вчинення таких заходів можливо лише у випадку наявності відповідного дозволу на виділ земельної ділянки під будівництво компетентними органами. У даному випадку компетентні органи, що здійснюють управління у сфері містобудівної діяльності, архітектурно-будівельного контролю та нагляду заперечили факт можливості розміщення об`єкта на зазначеній території".
Апеляційний господарський суд також відхилив твердження ТОВ "Тополь-2" про те, що суд першої інстанції не здійснив належного аналізу щодо визначення розміру спірної земельної ділянки і виходив з того, що у цій справі предмет позову визначено за адресою, технічним паспортом на об`єкт нерухомого майна та фактом його розміщення на земельній ділянці комунальної власності без правових підстав. Об`єкт нерухомості, щодо якого заявлено вимогу про знесення, знаходиться у фактичному користуванні відповідача, при цьому доказів про право користування цією земельною ділянкою відповідач не надав. 
ТОВ "Тополь-2" через підсистему "Електронний суд" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2023 та на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2025, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Скаржник зазначив, що подає касаційну скаргу на підставі виключного випадку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України); вказав на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм статті 376 ЦК України; послався на постанови Верховного Суду від 17.07. 2018 у справі № 820/3183/16, від 31.07.2018 у справі № 813/6426/14, від 07.09.2018 у справі № 813/6284/14, від 06.03.2019 у справі № 814/2645/15 та від 15.05.2019 у справі № 813/6423/14, в яких зазначено, зокрема, що відповідно до вимог частини сьомої статті 376 ЦК України для задоволення позову у цій категорії справ необхідна наявність таких фактів, як неможливість перебудови об`єкта або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови; у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову; знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
ТОВ "Тополь-2" вказало, що така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 31.05.2021 у справі № 320/1889/17-ц, від 12.04.2021 у справі № 653/104/19, від 06.03.2019 у справі № 810/56980/15 та від 30.01.2018 у справі № 804/6104/14.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, скаржник зазначив, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувану постанову, допустив, зокрема, порушення норм матеріального права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, не дослідив у повній мірі наявні в матеріалах справи докази та взяв до уваги докази, які суд "…не повинен був приймати до уваги (що втілилось в порушення норм процесуального права)…". 
Згідно із частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Як вже зазначалося, скаржник вказує на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Вивчивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів зазначає таке.
У постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, від 17.07.2018 у справі № 820/3183/16, від 31.07.2018 у справі                     № 813/6426/14, від 07.09.2018 у справі № 813/6284/14, від 06.03.2019 у справі № 814/2645/15 та від 15.05.2019 у справі № 813/6423/14 суди розглядали адміністративні (публічно-правові) спори, які виникли у зв`язку з реалізацією позивачами - суб`єктами владних повноважень - публічно-владних управлінських функцій щодо державного архітектурно-будівельного контролю у сфері містобудівної діяльності.  
Натомість господарський суд у цій справі (№ 904/5072/23) розглядав господарський спір між позивачем - власником земельної ділянки, та відповідачем - особою, що порушує права та майнові інтереси (речове право) власника на таку земельну ділянку з правовим регулюванням таких правовідносин, відмінним від правового регулювання правовідносин у зазначених скаржником адміністративних справах.
З огляду на вказане спірні правовідносини у справі, що розглядається, і в зазначених скаржником справах є неподібними (з урахуванням правового висновку у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 щодо порівняння правовідносин і їх оцінки на предмет подібності).
У пунктах 7.6- 7.8 Рішення Конституційного Суду України від 22.11.2023 у справі № 10-р(ІІ)/2023 вказано, що Європейський суд з прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та вирішенні спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі (Цивільному процесуальному кодексі України) підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою вирішення Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовчої практики.
З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що скаржник не обґрунтував належним чином підстав для оскарження судових рішень, навів приклади висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у неподібних правовідносинах, а доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, зводяться до питання щодо оцінки судами попередніх інстанцій доказів у справі та спонукання Верховного Суду переоцінити докази, надати перевагу одним доказам над іншими, що суперечить приписам статті 300 ГПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції.   
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 292 ГПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, зокрема, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Ураховуючи викладене вище, касаційна скарга ТОВ "Тополь-2" вважається неподаною і повертається скаржнику.
У зв`язку з тим, що Суд дійшов висновку про повернення касаційної скарги скаржнику, заяву про зупинення виконання або зупинення дії оскаржуваної постанови колегія суддів не розглядає.
Керуючись статтями 234, 235, 290 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Повернути касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2023 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2025 у справі № 904/5072/23 скаржнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                                          Л. Рогач

Судді                                                                                                    Є. Краснов

                                                                                                    Г. Мачульський