ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 року 
м. Київ
cправа №  915/778/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець   О.   А. - головуючий, Кібенко   О.   Р., Мамалуй   О.   О.,
за участю секретаря судового засідання - Грабовського   Д.   А.
та представників:
позивача - не з`явився
відповідача - Свернюк   С.   П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 (головуючий суддя - Аленін   О.   Ю., судді - Принцевська   Н.   М., Філінюк   І.   Г.)
та рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.02.2025 (суддя - Мавродієва   М.   В.)
у справі №   915/778/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурстехнобуд"
до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії Відокремлений підрозділ "Південноукраїнська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
про стягнення 4   966   129,28 грн

ВСТАНОВИВ:
У зв`язку з відпусткою судді Баранця   О.   М. склад судової колегії суду касаційної інстанції змінився, що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2025.

Короткий зміст позовних вимог
1.          Товариство з обмеженою відповідальністю "Ресурстехнобуд" звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Південноукраїнська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 4   966   129,28 грн, з яких 4   746   528,56 грн - основний борг, 133   782,75 грн - інфляційні втрати та 85   817,97 грн - 3% річних.
2.          Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором №   54-05-2023/1-123-01-23-08258 від 17.05.2023 про закупівлю робіт в частині повної та своєчасної оплати виконаних позивачем робіт.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
3.          Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 28.02.2025, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 4   746   528,56 грн основного боргу, 133   782,75 грн інфляційних втрат та 85   817,97 грн - 3% річних.
4.          Суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем на виконання умов укладеного між сторонами договору було виконано роботи, які були прийняті відповідачем за актами приймання-передачі без жодних зауважень, однак, у порушення умов договору, оплачені лише частково, у зв`язку з чим за відповідачем рахується основна заборгованість в розмірі 4   746   528,56 грн.
5.          Також, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних, врахувавши ненадання відповідачем контррозрахунку відповідних нарахувань, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних є обґрунтованими, а підстави для їх зменшення відсутні.
6.          З цього приводу суди попередніх інстанцій зазначили, що питання про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, вирішується судом за результатом аналізу конкретної ситуації, з урахуванням сукупності всіх з`ясованих обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії. Так, укладаючи договір, що є підставою позову, сторони чітко, на власний розсуд, погодили умови проведення розрахунків за послуги і не ставили їх в залежність від інших обставин, при цьому спірний правочин за своїми умовами не передбачає проведення відповідачем розрахунків лише за наявності відповідного фінансування. При цьому, відсутність у боржника необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання.
7.          Разом цим суди врахували, що позивачем взагалі не нараховувались штраф та пеня, а заявлений до стягнення розмір 3% річних становить лише 4,07% від суми основного боргу, з урахуванням чого та з огляду на встановлені фактичні обставини, відсотки річних, розраховані за встановленою у статті 625 Цивільного кодексу України ставкою у розмірі 3%, у спірному випадку не можна розцінювати як такі, що порушують принципи розумності, справедливості та пропорційності. Відтак суди не встановили винятковості випадку (порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності) для зменшення відсотків річних.
8.          Додатково суд апеляційної інстанції відхилив доводи відповідача про те, що база нарахування 3% річних та інфляційних втрат за рішенням суду безпідставно включає в себе податок на додану вартість, нарахований на вартість послуг (робіт) за договорами, зазначивши, що оскільки сторони у Договорі прямо передбачили зазначення загальної вартості робіт з урахуванням ПДВ, та оскільки в спірному договорі застосування штрафних санкцій передбачено здійснювати у відповідному розмірі від вартості робіт без вказівки на виключення суми ПДВ з такого розрахунку, суд вважає, що позивач правомірно здійснював нарахування, зокрема й інфляційних втрат та 3% річних, виходячи з загальної вартості робіт.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
9.          Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.02.2025 і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2025, в частині задоволення позовних вимог про стягнення 133   782,75 грн інфляційних втрат та 85   817,97 грн 3% річних, та направити справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
10.          У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, при цьому, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає, що суди першої і апеляційної інстанцій застосували норми права (статтю 625 Цивільного кодексу України) без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №   902/417/18.
11.          В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).

Позиція інших учасників справи
12.          Позивач не надав відзив на касаційну скаргу, що відповідно до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
13.          17.05.2023 між позивачем, як підрядником, та відповідачем, як замовником, було укладено договір №   54-05-2023/1-123-01-23-08258 про закупівлю робіт по темі: "Капітальний ремонт окремих ділянок напірних циркуляційних водоводів енергоблоків №   1,2", відповідно до умов якого підрядник у межах договірної ціни, на свій ризик власними силами і засобами, якісно і у встановлений договором термін зобов`язався виконати роботи за темою: "Капітальний ремонт окремих ділянок напірних циркуляційних водоводів енергоблоків №   1, 2", за кодом згідно державного класифікатора продукції та послуг ДК016:2010:43.99 (п.1.1 Договору).
14.          Згідно п.2.1 Договору, договірна ціна робіт, доручених до виконання підряднику складає 10   350   403,37 грн, у т.ч.ПДВ 20% - 1   725   067,23 грн.
15.          Згідно п.4.1.1 Договору, оплата за виконані роботи здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника після підписання сторонами довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3, складену на підставі актів виконаних будівельних робіт за формою КБ-2В протягом 45 банківських днів.
16.          Між сторонами Договору були підписані акти приймання виконаних будівельних робіт: акт №   1 від 26.07.2023 на суму 5   045   513,89 грн та акт №   2 від 14.09.2023 на суму 5   046   528,56 грн; тобто загалом на суму 10   092   042,45 грн.
17.          Відповідачем у період з 29.08.2023 по 27.02.2024 частково виконано зобов`язання по Договору та здійснено оплату за виконані роботи у сумі 5   345   513,89 грн наступними платежами: 29.08.2023 - 1   800   000,00 грн, 04.09.2023 - 2   000   000,00 грн, 12.09.2023 - 1   245   513,89 грн, 27.02.2024 - 300   000,0 грн; що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача.
18.          Позивач стверджує, а відповідач не спростовує, що відповідачем проведено розрахунок повністю за актом №   1 від 26.07.2023 приймання виконаних будівельних робіт та частково оплачено за виконані будівельні роботи згідно акту №   2 від 14.09.2023 приймання виконаних будівельних робіт.
19.          Позивач зазначає, а відповідач у відзиві підтверджує, що у відповідача перед позивачем утворилась та обліковується прострочена заборгованість по спірному договору у загальному розмірі 4   746   528,56 грн.
20.          Позивач стверджує, що вартість виконаних робіт відповідачем у повному обсязі не оплачена, що зумовило звернення позивача до суду з даним позовом.

Позиція Верховного Суду
21.          Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
22.          Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).
23.          Судові рішення у цій справі відповідачем оскаржуються в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, отже, з урахуванням положень статті 300 ГПК України в іншій частині (задоволення вимог про стягнення основної заборгованості) судові рішення судом касаційної інстанції не переглядаються.
24.          Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
25.          Так самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
26.          Посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник, зазначає про застосування судами попередніх інстанцій норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №   902/417/18, а саме щодо можливості суду за певних умов зменшити розмір трьох відсотків річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.
27.          Проаналізувавши наведені доводи касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.
28.          Згідно із частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
29.          Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
30.          Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
31.          Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
32.          Відповідно до частини першої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
33.          Положеннями статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
34.          Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач виконав роботи згідно з умовами договору, що підтверджено відповідними актами приймання виконаних будівельних робіт.
35.          Натомість відповідач своїх зобов`язань за договором щодо оплати позивачу за виконані роботи належним чином не виконав, у зв`язку із чим за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 4   746   528,56 грн.
36.          Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
37.          У силу вимог частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
38.          Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №   905/600/18.
39.          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №   910/4590/19 (провадження №   12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні втрати та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних втрат та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
40.          Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №   657/1024/16-ц (провадження №   14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
41.          Як встановлено судами попередніх інстанцій ТОВ "Ресурстехнобуд" звернулось до суду з позовом до АТ "НАЕК "Енергоатом" в особі філії Відокремлений підрозділ "Південноукраїнська атомна електрична станція" АТ "НАЕК "Енергоатом" про стягнення, окрім суми основної заборгованості за договором, 133   782,75 грн інфляційних втрат та 85   817,97 грн трьох відсотків річних.
42.          Як уже зазначалося, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
43.          Оскільки сторони не встановлювали в договорі іншого розміру процентів річних, то у цій справі до спірних правовідносин щодо нарахування процентів річних на заборгованість слід застосовувати положення частини другої статті 625 ЦК України.
44.          У касаційній скарзі скаржник стверджує, що визначені Цивільним кодексом України три проценти річних суд може зменшити, при цьому суди попередніх інстанцій не врахували всіх обставин цієї справи та доводів відповідача і безпідставно відмовили у зменшенні заявлених позивачем до стягнення сум.
45.          Так Верховний Суд зазначає, що за змістом вищенаведеної норми закону (стаття 625 ЦК України) нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №   703/2718/16-ц (провадження №   14-241цс19) та №   646/14523/15-ц (провадження №   14-591цс18), від 13.11.2019 у справі №   922/3095/18 (провадження №   12-105гс19), від 18.03.2020 у справі №   902/417/18 (провадження №   12-79гс19), від 07.02.2024 у справі №   910/3831/22 (провадження №   12-45гс23).
46.          Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №   905/600/18).
47.          Законодавець в главі 24 Господарського кодексу України врегулював загальні засади відповідальності учасників господарських відносин таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
48.          Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
49.          Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
50.          З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №   902/417/18 (провадження №   12-79гс19), на яку посилається скаржник, дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
51.          Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №   903/602/24 зазначила, що у справі №   902/417/18 (на яку посилається скаржник у касаційній скарзі) зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку.
52.          Так чинне законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.
53.          Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.
54.          Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.
55.          До того ж у постанові від 05.06.2024 у справі №   910/14524/22 (провадження №   12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
56.          З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду та наведені в цій постанові висновки Великої Палати Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.
57.          При цьому, суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.
58.          Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
59.          Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Аналогічні висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №   903/602/24 (провадження №   12-19гс25), яка ухвалена після подання касаційної скарги у цій справі та враховується Верховним Судом в силу приписів частини четвертої статті 300 ГПК України.
60.          З урахуванням наведеного доводи позивача про те, що суд може зменшити визначений Цивільним кодексом України мінімальний розмір трьох процентів річних визнаються Судом необґрунтованими.
61.          У касаційній скарзі скаржник також зауважує, що суд за певних обставин може зменшити розмір не лише неустойки, штрафу та процентів річних, а й розмір інфляційних втрат, посилаючись у цій частині також на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №   902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
62.          З приводу наведених доводів скаржника Верховний Суд зазначає таке.
63.          Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14.11.2006 №   519).
64.          Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.
65.          Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 ЦК України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.
66.          Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
67.          Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 у справі №   904/4334/22, від 24.01.2024 у справі №   917/991/22, від 01.10.2024 у справі №   910/18091/23 та від 05.11.2024 у справі №   902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №   712/4975/22.
68.          З огляду на наведене доводи скаржника про те, що суд за певних обставин може зменшити розмір інфляційних втрат, є необґрунтованими, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №   902/417/18 викладено правовий висновок про можливість зменшення судом за певних умов розміру як неустойки, штрафу, так і процентів річних, але взагалі не зазначено про зменшення розміру інфляційних втрат.
69.          З огляду на наведене вище, враховуючи правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №   903/602/24, яка ухвалена після подання касаційної скарги та підлягає врахуванню відповідно до частини четвертої статті 300 ГПК України, Суд не вбачає порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а також неправильного застосування ними правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №   902/417/18 (провадження №   12-79гс19), як про це стверджує скаржник.
70.          Звідси, визначена скаржником підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України не знайшла свого підтвердження під час касаційного перегляду цієї справи.
71.          Щодо оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України Верховний Суд зазначає таке.
72.          Так, обґрунтовуючи наведену підставу касаційного оскарження, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).
73.          Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
74.          Таким чином, за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
75.          Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
76.          За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судом зібраних у справі доказів за умови непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
77.          Саме тільки посилання скаржника на те, що суди не в повному обсязі дослідили докази та не з`ясували дійсні обставини справи, без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів судові рішення. Натомість зміст касаційної скарги переконливо свідчить про те, що доводи скаржника зводяться здебільшого до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів.
78.          При цьому Верховний Суд в силу приписів статті 300 ГПК України не вдається до переоцінки доказів та встановлених на підставі їх обставин, оскільки дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.
79.          Разом з цим, з приводу доводів касаційної скарги про безпідставне включення позивачем сум податку на додану вартість до здійсненого нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних Верховний Суд зазначає, що останні направлені на переоцінку встановлених у справі обставин, що до повноважень суду касаційної інстанції в силу імперативних вимог статті 300 ГПК України не входить. Більше того, відповідні доводи касаційної скарги не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, передбаченими частиною другою статті 287 ГПК України.
80.          Так, зміст оскаржуваних рішення суду першої інстанції і постанови суду апеляційної інстанції свідчить про дослідження наявних у справі доказів та встановлення судом обставин, що входять до предмету доказування у цій справі, а наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судових рішень.
81.          Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
82.          Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.
83.          За таких обставин, перевіривши застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги та про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
84.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
85.          Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
86.          Звертаючись із касаційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не довів неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятих у справі судових рішень.
87.          За таких обставин, доводи касаційної скарги, не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення і постанова - без змін.

Розподіл судових витрат
88.          Враховуючи викладене, судовий збір за розгляд касаційної скарги на підставі статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" залишити без задоволення.
2.          Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 і рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.02.2025 у справі №   915/778/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                             О.   А.   Кролевець

Судді                                                                                           О.   Р.   Кібенко

                                                                                          О.   О.   Мамалуй