УХВАЛА

11 серпня 2025 року 
м. Київ

cправа №  902/1140/24 

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Кібенко О.Р., 

розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2025
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.06.2025
у справі за позовом  ОСОБА_1 
до Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України)
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації
про  визнання недійсним протоколу та нової редакції статуту,
ВСТАНОВИВ:
1.          31.10.2024 до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) про: визнання недійсним протоколу №1 від 18.02.2023 загальних зборів релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви; визнання недійсним статуту Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) у новій редакції, затвердженій 18.02.2023 року.
2.          Господарський суд Вінницької області рішенням від 24.04.2025 відмовив у задоволенні позову.
3.          Господарський суд Вінницької області додатковим рішенням від 14.05.2025 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 6 056,00 грн залишив за позивачем; заяву Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) (б/н від 09.05.2025) про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн - залишив без розгляду.
4.          Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 26.06.2025:
-          апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2025 залишив без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін;
-          апеляційну скаргу Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 14.05.2025 залишив без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення - без змін.
5.          24.07.2025 ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою (надійшла 25.07.2025) на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2025 та постанову Північно-західного апеляційного Господарського суду від 26.06.2025 в частині залишення без змін рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2025, в якій просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
6.          Перевіривши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення її без руху з огляду на таке.
7.          Частиною 2 ст.292 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) передбачено, що якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, передбачених ст.290 цього Кодексу, то така скарга залишається без руху.
8.          Відповідно до п.5 ч.2 ст.290 ГПК у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) ст.287 цього Кодексу підстави (підстав).
9.          Відповідно до ч.2 ст.287 ГПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 ч.1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 ст.310 цього Кодексу.
10.          У разі подання касаційної скарги на підставі п.1 ч.2 ст.287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (абз.2 п.5 ч.2 ст.290 цього Кодексу).
11.          У цьому випадку необхідно чітко вказати: 
-          норму права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні; 
-          навести висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні;
-          навести висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду, зазначити дату її прийняття та номер справи;
-          обґрунтувати подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.
12.          У разі подання касаційної скарги на підставі п.2 ч.2 ст.287 ГПК в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (абз.3 п.5 ч.2 ст.290 цього Кодексу). Скаржник повинен чітко вказати норму права, висновок про застосування якої був сформований Верховним Судом, дату прийняття відповідного судового рішення та номер справи, навести сам висновок і змістовно обґрунтувати необхідність відступлення від нього.
13.          Якщо підставою для відкриття касаційного провадження скаржник вважає наявність випадку, передбаченого п.3 ч.2 ст.287 ГПК, він повинен зазначити норму права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок зробили суди попередніх інстанцій з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає непогодження із ним.
14.          Оскаржуючи в касаційному порядку судові рішення на підставі п.4 ч.2 ст.287 ГПК, необхідно зазначити, яке саме процесуальне порушення з передбачених частинами 1, 3 ст.310 цього Кодексу призвело до прийняття незаконного судового рішення.
15.          При цьому необхідно враховувати, що за змістом п.1 ч.3 ст.310 ГПК відкриття касаційного провадження через недослідження зібраних у справі доказів можливе лише за умови наявності у касаційній скарзі інших обґрунтованих підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 ч.2 ст.287 цього Кодексу.
16.          Системний аналіз наведених положень ГПК дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 ч.1 ст.287 ГПК, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) ч.2 ст.287 ГПК як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
17.          Отже, процесуальний закон покладає на скаржника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про неправильне застосування конкретних норм матеріального та/або допущене судом порушення норм процесуального права та чітко визначити конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбачену (передбачені) ст.287 ГПК, з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку.
18.          Обґрунтовуючи подібність правовідносин, як обов`язкової умови для виникнення підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1- 3 ч.2 ст.287 ГПК, необхідно враховувати, що подібність правовідносин визначається за відповідними критеріями.
19.          Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів (пункти 25, 26, 31 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).
20.          Скаржник вказує, що підставами касаційного оскарження судових рішень є:
-          неправильне застосування судами норми матеріального права - ч.3 ст.8 Закону "Про свободу совісті та релігійні організації";
-          порушення судами норми процесуального права - ст.50 ГПК;
-          відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.8 Закону "Про свободу совісті та релігійні організації".
21.          Втім, у касаційній скарзі ОСОБА_1 прямо не посилається на жодну з підстав касаційного оскарження, передбачену у відповідних пунктах ч.2 ст.287 ГПК.
22.          Зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду, скаржник не вказує, як саме суди попередніх інстанцій застосували цю норму; яке, на думку скаржника, правильне застосування норми права у подібних правовідносинах та який висновок має сформувати Верховний Суд.
23.          Крім того, скаржник у тексті касаційної скарги зазначає, зокрема, таке:
-          відповідно до ст.50 ГПК позивач подав заяву про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - фізичних осіб членів Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви, у задоволенні якої суд першої інстанції відмовив; суд відмовив у доступі до правосуддя громадянам України;
-          залучивши до участі у справі в якості третьої особи орган місцевого самоврядування, суд не залучив до участі у справі у тій ж якості громадян України, чим порушив вказані норми ГПК, оскільки, на переконання позивача, при вирішенні питання залучення до справи третіх осіб, суд діяв упереджено та надав перевагу державному органу, а не громадянам України;
-          провівши аналіз статуту Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії УПЦ, суд першої інстанції, не зважаючи на особисті пояснення людей, не взяв до уваги такі пояснення з формальних мотивів;
-          суд першої інстанції не прийняв до уваги заяви свідків, що оформлені у відповідності до статей 87-90 ГПК, а саме: письмові заяви свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;
-          суд не взяв до уваги свідчення членів релігійної громади - громадян, які постійно проживають в селі Гранів;
-          суд першої інстанції описані факти про проведення загальних зборів релігійної громади залишив поза увагою і не відобразив в оскаржуваному рішенні.
24.          Скаржник у тексті касаційної скарги хоч і цитує положення п.3 ч.3 ст.310 ГПК, однак чітко не вказує, у задоволенні якого саме клопотання було, на думку скаржника, необґрунтовано відмовлено, коли саме було подане таке клопотання, в чому полягає необґрунтованість відмови у його задоволенні.
25.          У зв`язку із зазначеним, скаржнику необхідно уточнити підстави касаційного оскарження, врахувавши вимоги щодо їх обґрунтування, які описані у цій ухвалі.
26.          Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до приписів ГПК учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно форми та змісту подання касаційної скарги.
27.          Враховуючи викладене, касаційна скарга підлягає залишенню без руху.
Керуючись статтями 174, 234, 235, 287, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
У Х В А Л И В:
1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2025 та постанову Північно-західного апеляційного Господарського суду від 26.06.2025 у справі №902/1140/24 залишити без руху.
2.          Надати ОСОБА_1 строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали.
3.          Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали скарга вважатиметься неподаною та буде повернута скаржнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Cуддя                                                                                                    О. Кібенко