ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2025 року 
м. Київ
cправа №  914/69/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратової І. Д. - головуючої, суддів: Бакуліної С. В., Губенко Н. М.,
за участю секретаря судового засідання - Гнідобор А. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича
на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2025 
(суддя Усатенко І. В.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025
(головуюча Владимиренко С. В., судді: Ходаківська І. П., Демидова А. М.)
у справі за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича
до відповідачів: 
1) Львівського апеляційного суду,
2) Держави Україна в особі Державної казначейської служби України,
про стягнення шкоди у сумі 2 000 029 грн.
Короткий зміст позовних вимог 
1.          Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича (далі - Господарство) звернулося до суду з позовом до Львівського апеляційного суду (далі - Суд) та Держави України в особі Державної казначейської служби України (далі - Казначейство) про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 29 грн і моральної шкоди у сумі 2 000 000 грн.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.          11.06.2021 Пустомитівський районний суд Львівської області ухвалив рішення у справі № 461/240/20 про відмову у позові Господарства до Прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, прокуратури Львівської області Р. Замараєва про стягнення моральної шкоди.
3.          27.06.2022 Львівський апеляційний суд ухвалив постанову про скасування цього рішення і провадження у справі закрив.
4.          16.11.2022 Верховний Суд ухвалив постанову, якою за касаційною скаргою Господарства скасував постанову Львівського апеляційного суду від 27.06.2022 і направив справу для продовження розгляду до апеляційного суду.
5.          16.02.2023 Львівський апеляційний суд ухвалив постанову про залишення без змін рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11.06.2021.
6.          Оскільки суд касаційної інстанції скасував постанову Львівського апеляційного суду від 27.06.2022, то Господарство звернулося з цим позовом, обґрунтовуючи його спричиненням йому моральних страждань, які полягають у приниженні честі, гідності, ділової репутації у зв`язку з позбавленням права доступу до правосуддя, а також порушенням нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенням стосунків з оточуючими людьми. Стверджує, що йому завдано матеріальних збитків у розмірі понесених витрат на направлення касаційної скарги на незаконну постанову апеляційного суду. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
7.          03.04.2025 Господарський суд міста Києва ухвалив рішення, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025, про відмову у позові. 
8.          Мотивували судові рішення відсутністю усіх елементів правопорушення, що є необхідною умовою для притягнення відповідачів до відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди та збитків. Обґрунтували також тим, що позов заявлений Господарством, яке є юридичною, а не фізичною особою, а тому посилання на порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми та з родичами не заслуговують на увагу, оскільки це стосується фізичної, а не юридичної особи. Натомість Господарство не довело факту завдання йому моральної шкоди неправомірними діями Суду, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями останнього у вигляді ухвалення постанови про закриття провадження у справі та моральною шкодою. Зауважили на тому, що посилання позивача здебільшого стосуються неможливості продовження ним, як фізичною особою, активного громадського життя та порушення стосунків з оточуючими людьми, які глузують з нього, тоді як у Господарства як юридичної особи не може бути родичів і не може підтверджуватися порушення стосунків з ними. 
Короткий зміст доводів та вимог касаційної скарги
9.          Господарство оскаржило ці судові рішення і в касаційній скарзі просить їх скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову.
10.          Підставами касаційного оскарження судових рішень визначило пункти 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
11.          Вважає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і не врахували висновок щодо її застосування, викладений у постанові Верховного Суду від 27.05.2021 у справі №  761/12945/19, і не поклали на відповідача обов`язок доведення відсутності вини у заподіянні шкоди.
12.          До того ж, Господарство наполягає, що суди неправильно застосували норми статей 8, 22, 40, 56, 129-1 Конституції України, статей 22, 23, 1167, 1176 ЦК України, статей 4, 8 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 2, 11, 13, 20, 74, 75, 77, 231, 236-238, 278, 282 ГПК України і просить сформулювати висновок щодо їх застосування.
13.          Основним аргументом касаційної скарги скаржник зазначає про те, що суд касаційної інстанції за його касаційною скаргою скасував незаконну постанову Львівського апеляційного суду від 27.06.2022, але завдана Господарству шкода не відшкодована. 
14.          Господарство також вважає, що цей спір не підлягає вирішенню у порядку господарського судочинства і суди попередніх інстанцій, вирішивши його, порушили норми процесуального права.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
15.          Відзивів на касаційну скаргу від інших учасників справи не надійшло.
Позиція Верховного Суду
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України
16.          Як зазначалося раніше, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
17.          Посилання скаржника на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму статті 1166 ЦК України без урахування висновків щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 27.05.2021 у справі №  761/12945/19, є безпідставним, з огляду на таке.
18.          Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.10.2021 у справі №  233/2021/19 та від 22.02.2022 у справі № 201/16373/16-ц сформулювала критерій для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин. 
19.          Утім висновки Верховного Суду щодо застосування названої вище норми права, викладені у наведеній скаржником справі, стосуються правовідносин, які не є подібними зі справою, що розглядається.
20.          Слід зазначити, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
21.          У наведеній скаржником справі розглядався цивільний спір однієї фізичної особи до іншої фізичної особи про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок залиття квартири. Верховний Суд, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову, послався на статтею 1166 ЦК України і виснував про те, що: "цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди". При цьому суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач довела факт залиття її квартири внаслідок неправомірних дій відповідача, розмір завданих збитків, тоді як відповідач не спростувала своєї вини у залитті квартири позивача.
22.          Водночас у справі, яка розглядається і судові рішення у якій є предметом касаційного перегляду, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, виходили з того, що позивач не довів обставин заподіяння йому шкоди, зокрема діями/бездіяльністю Суду під час розгляду справи № 461/240/20, наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діями/бездіяльністю.
23.          Разом з тим, Господарство залишило поза увагою те, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, за змістом приписів статті 1173 ЦК України є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.
24.          Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій установлюють наявність факту заподіяння позивачу шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.
25.          Тому правовідносини у справі, яка розглядається, і в зазначеній скаржником у касаційній скарзі справі відмінні за матеріально-правовим регулюванням (з огляду на специфіку суб`єктного складу у справі № 914/69/25), за фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими у них доказами, що вказує на неподібність правовідносин у наведеній до порівняння постанові Верховного Суду з правовідносинами у справі, яка розглядається, насамперед за змістовим критерієм.
26.          Тому відсутні підстави вважати, що висновки Верховного Суду у справі №  761/12945/19 зроблені з урахуванням однакових фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається, і з різним застосуванням одних і тих же норм права.
27.          Отже, аргумент скаржника стосовно неврахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування статті 1166 ЦК України, викладених у наведеній Господарством постанові, не знайшов підтвердження як підстава касаційного оскарження. 
28.          Оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, то це виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.
Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України
29.          Господарство також посилається на те, що суди неправильно застосували норми статей 8, 22, 40, 56, 129-1 Конституції України, статей 22, 23, 1167, 1176 ЦК України, статей 4, 8 ГК України, статей 2, 11, 13, 20, 74, 75, 77, 231, 236-238, 278, 282 ГПК України і просить сформулювати висновок щодо їх застосування.
30.          У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
31.          Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
32.          Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 цього ж Кодексу).
33.          Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи. 
34.          У цій справі судам належало з`ясувати питання наявності чи відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої юридичній особі приниженням її ділової репутації протиправними, на думку позивача, діями суду.
35.          За загальним правилом, згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
36.          У частині другій статті 1167 цього ж Кодексу визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
37.          Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
38.          Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
39.          За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі №  242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
40.          Застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17).
41.          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 сформульований висновок про те, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (пункти 6.11-6.13).
42.          При цьому природа такого зв`язку має бути пряма, тобто дії відповідача мають завдавати шкоду позивачеві як conditio sine qua non ("умова, без якої не може бути") (постанова Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 910/10501/19). 
43.          Вирішуючи виключну правову проблему стосовно самостійного встановлення господарськими судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (постанова від 12.03.2019 у справі №  920/715/17).
44.          Отже, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння позивачеві моральної шкоди у цій справі необхідно встановити наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення (наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою), тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.
45.          Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Господарство послалося на те, що 27.06.2022 Львівський апеляційний суд ухвалив незаконну постанову про скасування рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11.06.2021 і закрив провадження у справі № 461/240/20. Цю постанову згодом скасував Верховний Суд, але Господарству спричинено моральну шкоду, яка полягала у приниженні ділової репутації, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активної підприємницької діяльності та активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми. Крім того посилалося на те, що йому завдано матеріальних збитків у розмірі понесених витрат на направлення касаційної скарги на незаконну постанову апеляційного суду. 
46.          Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що Господарство не надало доказів на підтвердження своїх доводів про заподіяння шкоди його іміджу, приниження його ділової репутації. Господарство також не навело доводів, які би пояснювали у чому конкретно полягає порушення особистих немайнових прав юридичної особи - Господарства, а також, який існує причинний зв`язок між постановою Львівського апеляційного суду від 27.06.2022 про скасування рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11.06.2021 про відмову у позові Господарству у справі №  461/240/20, що згодом скасована судом касаційної інстанції, і стверджуваним позивачем порушенням таких особистих немайнових прав. Адже за наслідком скасування Верховним Судом постанови Львівського апеляційного суду від 27.06.2022 справа була направлена до цього ж апеляційного суду для продовження розгляду, який за результатом апеляційного перегляду залишив в силі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11.06.2021 про відмову у позові Господарству.
47.          До того ж суди правильно зауважили на тому, що позов заявило Господарство, яке є юридичною, а не фізичною особою, а тому посилання на порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми та з родичами не заслуговують на увагу, оскільки це стосується фізичної особи ОСОБА_1 , а не Господарства, що є позивачем.
48.          Щодо доводів скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій конституційних гарантій відшкодування шкоди колегія суддів наголошує, що такі приписи з урахуванням наведеного вище не звільняють позивача від обов`язку доведення усієї сукупності обов`язкових елементів деліктного зобов`язання при вирішенні спору у порядку статей 1174, 1174 ЦК України, зокрема, з урахуванням загальних засад диспозитивності і змагальності господарського процесу. Адже саме за змістом позовних вимог та доведених сторонами належними і допустимими доказами обставин справи господарський суд здійснює правову кваліфікацію спірних правовідносин та визначає, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони").
49.          Тому колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач не обґрунтував із посиланням на відповідні докази, яким чином дії/рішення відповідача 1 завдали моральної шкоди, принизили ділову репутацію позивача, як юридичної особи, у чому саме полягала неможливість діяльності позивача як юридичної особи та який зв`язок такої неможливості пов`язаний із діями відповідача 1. Позивач не зазначив, у чому саме полягала діяльність позивача як юридичної особи, та яким чином вона змінилася (у бік погіршення) у зв`язку з неправомірними діями відповідача 1.
50.          За обставин цієї справи колегія суддів вважає, що реалізація особою її права на оскарження постанови апеляційного суду та її скасування касаційним судом становить достатньо справедливу сатисфакцію для позивача, позаяк іншого він не довів.
51.          Положення статей 2, 11, 13, 74, 75, 77, 236, 237, 238, 272 ГПК України є загально процесуальними вимогами стосовно принципів господарського процесу, дослідження доказів та обґрунтованості судового рішення. Тому формування висновку Верховного Суду щодо застосування наведених норм має бути зумовлене правовою проблемою у практиці їх застосування та необхідністю формування єдиної правозастосовчої практики щодо спірного питання. Таких обставин скаржник у касаційній скарзі не навів.
52.          Відхиляючи твердження скаржника про необхідність закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню у порядку господарського судочинства, колегія суддів касаційної інстанції зауважує, що, оскільки сторонами спору у цій справі є юридичні особи, вимога позивача спрямована на захист цивільного права на відшкодування шкоди та не пов`язана з вимогою вирішити публічно-правовий спір, то такий спір за змістом приписів глави 2 ГПК України підлягає вирішенню у господарській юрисдикції.
Щодо клопотання скаржника про звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення статті 56 Конституції України
53.          У касаційній скарзі Господарство заявило клопотання, у якому у зв`язку з неоднозначним, на думку скаржника, застосуванням судами у цій справі вимог статей 8, 40, 55, 56, 124 Конституції України, на підставі статті 147, пункту 1 статті 150 Конституції України, статей 17, 18 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішенням Європейського суду з прав людини від 07.10.2010 у справі "Богатова проти України", просить Верховний Суд вирішити питання про звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення положень статті 56 Конституції України, а саме: "Чи фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю Львівського апеляційного суду при розгляді апеляційної скарги. Чи може дане право бути обмежене, коли, на підставі яких норм Конституції України".
54.          Відповідно до частини шостої статті 11 ГПК України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
55.          Згідно з пунктом 5 частини другої статті 46 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України приймає Пленум Верховного Суду.
56.          Утім заявлене скаржником клопотання за своїм змістом стосується не питання тлумачення положень статті 56 Конституції України та роз`яснення змісту і мети правових норм, яке є загальнообов`язковим для всіх суб`єктів їх застосування і реалізації. Натомість це клопотання спрямоване на вирішення питання встановлення факту порушення суб`єктивного права скаржника - Господарства на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди та захисту цього права, тобто вирішення спору по суті.
57.          Аналіз положень статті 56 Конституції України та статей 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України дає підстави для висновку про те, що положення статті 56 Конституції України є загальною нормою, якою встановлено право особи на відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Водночас, положення Глави 82 "Відшкодування шкоди" ЦК України є спеціальними та визначають у передбачених цією главою випадках підстави та порядок відшкодування матеріальної та моральної шкоди. 
58.          До того ж під час розгляду справи Верховним Судом не встановлено підстав, визначених частиною шостою статті 11 ГПК України, для внесення подання до Конституційного Суду України таких як: (1) щодо неконституційності спеціальних положень ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин та визначають порядок відшкодування, зокрема, моральної шкоди, так і (2) щодо тлумачення положень статті 56 Конституції України.
59.          Тому колегія суддів не вбачає підстав для ініціювання процедури звернення до Конституційного Суду України щодо тлумачення статті 56 Конституції України і відповідно клопотання Господарства задоволенню не підлягає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
60.          Згідно із пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
61.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 цього ж Кодексу суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
62.          За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
63.          З огляду на викладене вище, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, адже не встановлено неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права як необхідної передумови для скасування ухвалених судових рішень.
Судові витрати
64.          Відповідно до частини першої статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
65.          Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору (частина друга цієї ж статті).
66.          Оскільки при вирішенні спору по суті позивачу відмовлено у позові, а його касаційна скарга залишена без задоволення із залишенням без змін оскаржуваних рішень, то витрати по сплаті судового збору не підлягають розподілу у силу звільнення позивача від сплати судового збору, що передбачено пунктом 11 частини другої статті 3 Закону України "Про судовий збір". 
Керуючись статтями 129, 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 у справі №  914/69/25 з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. В іншій частині касаційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                                          І. Кондратова

Судді                                                                                                     С. Бакуліна

                                                                                                              Н. Губенко