ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року 
м. Київ
cправа №  902/16/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Мачульський Г.М.
за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.
та представників
ОГП: Баклан Н.Ю.,
позивача-1: не з`явились,
позивача-2: не з`явились,
відповідача: Шевчук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дабл В"
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025
у справі № 902/16/24
за позовом керівника Чуднівської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі:
1) Міністерства освіти і науки України;
2) Любарського професійного ліцею,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дабл В"
про стягнення збережених коштів без достатньої правової підстави в розмірі 2    886 811, 56 грн,

В С Т А Н О В И В:
Керівник Чуднівської окружної прокуратури Житомирської області в особі Міністерства освіти і науки України та Любарського професійного ліцею звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дабл В" про стягнення збережених коштів без достатньої правової підстави в розмірі 2 886 811, 56 грн на підставі ст.ст. 1212, 1214 ЦК України.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 08.01.2024, залишеною без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.02.2024, справу № 902/16/24 передано за підсудністю до Господарського суду Житомирської області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір № 1 від 25.05.2022, укладений між Любарським професійним ліцеєм та ТОВ "Дабл В", за яким відповідач мав виконати комплекс сільськогосподарських робіт щодо обробітку ґрунту та вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках з кадастровими номерами 1823187300:07:005:0002 площею 41,4 га та 1823180200:01:001:0001 площею 58,2 га, визнано в судовому порядку недійсним. Тобто, відповідач без правової підстави набув у користування дані земельні ділянки та використовував їх для отримання прибутку шляхом вирощування та подальшої реалізації сільськогосподарської продукції.
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 13.11.2024 (суддя Сікорська Н.А.) у задоволенні позову відмовлено. 
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 (колегія суддів у складі: Олексюк Г.Є. - головуючий, Гудак А.В., Коломис В.В.),  рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено. Стягнуто з ТОВ "Дабл В" на користь держави в особі Любарського професійного ліцею Управління освіти і науки Житомирської обласної державної адміністрації 2 886 811, 56 грн збережених коштів без достатньої правової підстави.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Господарським судом Житомирської області розглядалась справа № 906/1075/22 за позовом Керівника Чуднівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Любарського професійного ліцею Управління освіти і науки Житомирської обласної державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дабл В" про визнання недійсним договору, укладеного між Любарським професійним ліцеєм та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дабл В" про виконання комплексу сільськогосподарських робіт, за результатами чого рішенням Господарського суду Житомирської області від 27.03.2023 у справі № 906/1075/22 визнано недійсним договір №1 від 25.05.2022, укладений між Любарським професійним ліцеєм та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дабл В" про виконання комплексу сільськогосподарських робіт.
У зазначеному рішенні встановлено, що розпорядженням голови Любарської районної державної адміністрації №104 від 02.06.2014 Любарському професійному ліцею передано в постійне користування земельні ділянки загальною площею - 110,8 га на території Авратинської сільської ради (Авратинський старостинський округ) площею 60,0 га та на території Юріївської сільської ради (Юріївський старостинський округ) площею - 50,8 га, для дослідних і навчальних цілей.
25.05.2022 між Любарським професійним ліцеєм (замовник) та ТОВ "Дабл В" (виконавець) укладено договір № 1, за умовами якого виконавець за завданням замовника бере на себе зобов`язання виконати комплекс сільськогосподарських робіт щодо обробітку ґрунту та вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках з кадастровими номерами 1823187300:07:005:0002 площею 41,4 га та 1823180200:01:001:0001 площею 58,2 га, які на праві постійного користування належать Любарському професійному ліцею, та передати зібраний урожай, а замовник прийняти вказаний урожай та провести розрахунки в обсягах та у порядку, визначеному договором.
Згідно з п. 2.1. договору, послуги, передбачені цим договором надаються виконавцем в період з 25.05.2022 по 31.12.2022.
Пунктом 3.3 договору визначено, що до виконавця переходить право власності на частину вирощеного урожаю в рахунок оплати винагороди виконавцю цим договором, яка включає відшкодування фактично понесених витрат та плати за виконану роботу.
Відповідно до п. 3.4 договору за результатами виконання його умов виконавець зобов`язаний передати замовнику урожай кукурудзи в кількості 37,5т у строк до 31.12.2022.
06.12.2022 сторони припинили дію договору №1 від 25.05.2022 та ТОВ "Дабл В" повернуло земельну ділянку Любарському професійного ліцею за актом приймання-передачі від 06.12.2022, а також врожай кукурудзи у кількості 37,5т.
Суд за результатами розгляду справи № 906/1075/22 дійшов висновку, що договір, укладений між ліцеєм та ТОВ "Дабл В", фактично є договором оренди земельної ділянки. Крім цього, його укладено всупереч ч. 1 ст. 8 Закону України "Про професійно-технічну освіту", згідно з якою до повноважень міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані професійно-технічні навчальні заклади, належать, зокрема розпорядження державним майном, що перебуває у користуванні підпорядкованих закладів професійної (професійно-технічної) освіти, та п. 2 ст. 203 ЦК України. Використання земельної ділянки, наданої ліцею для ведення дослідних навчальних цілей (відповідно до цільового призначення, зазначеного в Державному акті на право постійного користування земельною ділянкою), для ведення товарного сільгоспвиробництва, порушує принцип цільового використання землі.
21.07.2023 прокурор надіслав Любарському професійному ліцею лист №55-93-2072вих-23 про надання документів та інформації щодо вирощуваних товариством культур на земельних ділянках.
Любарський професійний ліцей листом №01-153 від 27.07.2023 надіслав прокурору копії витребуваних документів: акт приймання-передачі врожаю від 02.12.2022, меморіальний ордер №3 за грудень 2022 року, книги-рахунки №№6211, 6211а, 1517 за 2022 рік, договір поставки №2 від 02.12.2022, товарно-транспортну накладну №01-12 від 02.12.2022.
На запит прокурора, Головне управління статистики у Житомирській області з листом №13-07/78-23 від 15.08.2023 надало статистичну інформацію щодо урожайності та середньої ціни кукурудзи, реалізованої підприємствами Житомирської області та Житомирського району.
04.10.2023 прокурор надіслав Міністерству освіти і науки України та Любарському професійному ліцею листи про виявлені порушення інтересів держави та необхідність вжиття заходів реагування.
Міністерство освіти і науки України в листі від 17.10.2023 просило прокурора вжити заходи для захисту інтересів держави.
Ліцей у листі №55-93-2020 від 04.10.2023 вказав, що заходи щодо стягнення коштів з ТОВ "Дабл В" не вживалися.
Прокурор, вважаючи, що ТОВ "Дабл В" отримувало доходи від безпідставного користування земельними ділянками Любарського професійного ліцею, надіслав Міністерству освіти і науки України та Любарському професійному ліцею повідомлення в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" про підготовку позову в інтересах держави.
У зв`язку з невжиттям компетентними органами дій щодо захисту інтересів держави, Керівник Чуднівської окружної прокуратури Житомирської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та Любарського професійного ліцею Управління освіти і науки Житомирської обласної державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАБЛ В" про стягнення на користь Любарського професійного ліцею 2    886 811, 56 грн доходу, отриманого від незаконного користування земельними ділянками.
Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд виходив з того, що Любарський професійний ліцей не наділений повноваженнями органу державної влади чи органу місцевого самоврядування та не здійснює владних управлінських функцій, що виключає можливість звернення прокурора до суду в інтересах держави саме в особі Любарського професійного ліцею. Крім цього, прокурором також не доведено факту порушення інтересів держави з боку відповідача, оскільки зобов`язання повернути майно, отримане за оспорюваним правочином, виникає в особи саме з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Тобто, кондикція у даному випадку могла виникнути лише після набрання законної сили рішенням Господарського суду Житомирської області від 27.03.2023 у справі №906/1075/22 про визнання недійсним договору на виконання комплексу сільськогосподарських робіт щодо обробітку ґрунту та вирощування сільськогосподарських культур №1 від 25.05.2022. Водночас, в процесі розгляду справи №906/1075/22, земельні ділянки були повернуті Любарському ліцею на підставі акта від 06.12.2022, що вказує на те, що кондиційні зобов`язання у відповідача, внаслідок прийняття рішення, не виникли. Відтак, відсутні підстави для застосування ст. 1214 ЦК України щодо відшкодування отриманих доходів.
Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та приймаючи нове - про задоволення позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що прокурор мав право звертатися із даним позовом в інтересах Міністерства освіти і науки України як органу, який уповноважений управляти земельними ділянками та Любарського професійного ліцею, який є постійним землекористувачем земельних ділянок. Також апеляційний господарський суд дійшов висновку, що відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а тому правова підстава (договір №1 від 25.05.2022) для користування відповідачем земельними ділянками з кадастровими номерами 1823187300:07:005:0002 площею 41,4 га та 1823180200:01:001:0001 площею 58,2 га, які використовувалися ТОВ "Дабл В" для отримання прибутку шляхом вирощування та подальшої реалізації сільськогосподарської продукції - відпала. Відтак, після визнання недійсним договору № 1 від 25.05.2022 у позивача виникло право вимагати повернення безпідставно набутих доходів, які відповідач одержав від цього майна.
Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.
В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 1212, 1214 ЦК України та порушення ст.ст. 76-78 ГПК України. За доводами скаржника, у даній справі у прокурора відсутні підстави для звернення до суду в інтересах держави в особі навчального закладу - Любарського професійного ліцею, оскільки Ліцей не наділений повноваженнями здійснювати захист інтересів держави. В свою чергу, Міністерство освіти та науки не наділено будь-якими повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками державної власності та здійснення контролю за їх використанням. Апеляційний суд не встановив правової природи заявленої до стягнення суми, не розібрався в юридичному змісті понять: «безпідставно збережені кошти» та «дохід від майна, отриманого без достатньої правової підстави». Крім цього, судом апеляційної інстанції не встановлено часу (строку) неправомірного використання майна, адже ст. 1214 ЦК України передбачає, що повертаються доходи отримані з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Також суд апеляційної інстанції безпідставно погодився з розрахунком суми, заявленої прокурором до стягнення, та не взяв до уваги, що витрати на виконання комплексу сільськогосподарських робіт на спірних земельних ділянках склали 1 935 953, 80 грн, що підтверджено доказами та розрахунками, доданими відповідачем до справи. Скаржник також зауважує, що лист ГУ статистики у Житомирській області від 15.08.2023 № 13-07/78-23 є недопустимим та недостовірним доказом, оскільки відповідно до Закону України «Про офіційну статистику» конфіденційні дані, отримані органами державної статистики та іншими виробниками офіційної статистики від респондентів або від розпорядників адміністративних даних, у процесі державних статистичних спостережень, не можуть використовуватися правоохоронними органами, а також державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими юридичними особами з метою прийняття рішень щодо конкретного респондента, а серед повноважень Держстату, наведених в п.6 Положення про державну службу статистики України , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2014 № 481, відсутні повноваження щодо надання узагальнених статистичних даних звичайними листами.
Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме:
-  судом апеляційної інстанції неправильно застосовано ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 щодо визначення кола осіб, які мають право здійснювати захист інтересів держави в суді;
-  судом апеляційної інстанції неправильно застосовано ст. 1212 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/3943/21, від 03.11.2022 у справа № 910/9185/19, від 29.06.2023 у справі № 910/4239/22, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 щодо умов, за яких виникають кондикційні зобов`язання та необхідності встановлення часу (строку) неправомірного використання майна;
-  судом апеляційної інстанції неправильно застосовано ст. 1214 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/3943/21, від 03.11.2022 у справа № 910/9185/19, від 29.06.2023 у справі № 910/4239/22 щодо врахування витрат, зроблених відповідачем за період використання майна;
-   відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування ст.1214 ЦК України у подібних правовідносинах щодо порядку врахування витрат, зроблених особою, яка набула майно без достатньої правової підстави: чи потрібно відповідачу подавати зустрічний позов для відшкодування зроблених витрат чи суд в межах заявленого позову при обчисленні доходу, який підлягає стягненню з відповідача, має надати оцінку доказам на підтвердження понесених відповідачем витрат, без подання зустрічного позову;
-  судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права : ст.76, ст.77, ст.78 ГПК України ухвалення рішення на підставі неналежних, недопустимих та недостовірних доказів.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.05.2025 (колегія суддів у складі: Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.) відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 08.07.2025 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 13.06.2025.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 13.06.2025 від Керівника Чуднівської окружної прокуратури Житомирської області надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржені постанову суду апеляційної інстанції - без змін. Посилається на помилковість доводів скаржника та правильність висновків судів апеляційної інстанції.
В судовому засіданні 08.07.2025 оголошено перерву у справі до 19.08.2025.
У зв`язку з відпусткою судді Случа О.В. 14.08.2025 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи, за результатами якого для її розгляду визначено колегію суддів у складі: Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Мачульський Г.М.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 15.08.2025 від Міністерства освіти і науки України надійшла заява про заперечення доводів та міркувань, викладених у касаційній скарзі, в якій позивач вказує на те, що він заперечує доводи і міркування у касаційній скарзі та просить здійснити розгляд останньої без участі представника, яка по суті є відзивом на касаційну скаргу, поданим за межами строку, встановленого в ухвалі від 27.05.2025. Водночас, оскільки відповідна заява подана після спливу вказаного строку, вона залишається без розгляду на підставі ст. 118 ГПК України.
Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків. 
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі  № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі  № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)
При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Так скаржник в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 щодо застосування ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» в частині визначення кола осіб, які мають право здійснювати захист інтересів держави в суді.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно з ч. 3 ст. 41 ГПК України у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1)).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).
У пункті 55 постанови від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Пунктом 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», який набрав чинності 15.07.2015. Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Абзац третій частини третьої цієї статті передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.
У постанові Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 Велика Палата Верховного Суду підтвердила свої висновки, викладені у пункті 9 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, про те, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи. Разом з цим слід враховувати, що у контексті засадничого положення частини другої статті 19 Конституції України відсутність у Законі № 1697-VII інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.
У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у відносинах щодо розрахунків з постачальником природного газу за договором комунальний заклад, який є розпорядником бюджетних коштів, виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як сторона у зобов`язальних правовідносинах. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених у підпунктах 6.27- 6.29 постанови від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 та підпунктах 6.30- 6.32 постанови від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18.
У постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку про те, що визначати, в чому полягає чи може полягати порушення інтересів держави та оспорювати на цій підставі правочин у суді може тільки суб`єкт, наділений у спірних правовідносинах владними повноваженнями (незалежно від наявності статусу юридичної особи), або прокурор, який у встановленому порядку, виконуючи субсидіарну роль, може представляти державу в судовому провадженні замість відповідного компетентного суб`єкта, який усупереч вимогам закону не здійснює захист інтересів держави або робить це неналежно. 
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Невірківський ліцей Великомежиріцької сільської ради не здійснює владних управлінських функцій, а тому не є суб`єктом владних повноважень. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених у постановах від 07.11.2018 у справі № 295/4481/16-ц, від 16.05.2018 у справі № 638/11634/17, а також в підпункті 8.17 постанови від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21.
У справі № 902/16/24 прокурор у даній справі звернувся із позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та Любарського професійного ліцею з посиланням на їх бездіяльність щодо захисту інтересів держави. При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при зверненні із даним позовом прокурором дотримано вимоги ст. 53 ГПК України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", та правильно визначено уповноважені органи, а також належним чином обґрунтовано необхідність захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що Міністерство освіти і науки України здійснює контроль та управління земельними ділянками від імені держави, які передавалися відповідачу в користування за договором № 1 від 25.05.2022 та який в судовому порядку визнано недійсним, тому саме прав цього міністерства стосується даний позов.
Так відповідно до Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 630, Міністерство освіти і науки України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.
Міністерство освіти і науки України відповідно до покладених на нього завдань здійснює нормативно-правове регулювання у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності; затверджує статути закладів вищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої та позашкільної освіти, що перебувають у сфері його управління; погоджує статути закладів професійної (професійно-технічної) освіти державної форми власності, що підпорядковані іншим центральним виконавчої влади, закладів професійної (професійно-технічної) освіти, що належать Автономній Республіці Крим, закладів професійної (професійно-технічної) освіти комунальної форми власності.
За приписами ст. 8 Закону України "Про професійно-технічну освіту", до повноважень міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані професійно-технічні навчальні заклади, відноситься розпорядження державним майном, що перебуває у користуванні підпорядкованих професійно-технічних навчальних закладів.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Відповідно до ст. 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об`єктами державної власності; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку; міністерства та інші органи виконавчої влади.
Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань погоджують підприємствам, установам, організаціям, що належать до сфери їх управління, а також господарським товариствам, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, повноваження з управління корпоративними правами держави, яких він здійснює, договори про спільну діяльність, договори комісії, доручення та управління майном, зміни до них та контролюють виконання умов цих договорів.
Згідно з пп. "л" п.18 ч.2 ст.5 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", здійснюючи управління об`єктами державної власності, Кабінет Міністрів України визначає порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 №296 затверджено Порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.
Згідно з п. 4 вказаної Постанови, орган управління подає в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України узгоджений проект рішення щодо погодження укладення договору разом з документами, зазначеними в абзацах четвертому - шостому пункту 3 цього Порядку.
Верховний Суд звертає увагу на те, що судами встановлено, що за результатами розгляду справи № 906/1075/22 суд дійшов висновку, що договір укладений між ліцеєм та ТОВ "Дабл В" всупереч ч. 1 ст. 8 Закону України "Про професійно-технічну освіту", згідно з якою, до повноважень міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані професійно-технічні навчальні заклади, належать, зокрема розпорядження державним майном, що перебуває у користуванні підпорядкованих закладів професійної (професійно-технічної) освіти.
Рішення суду, яке набрало законної сили, є остаточним та обов`язковим до виконання. Крім цього, обов`язковість рішення ґрунтується на принципі юридичної визначеності, який вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, що у повній формі розкривається у "res judicata pro veritate habetur!" - "судове рішення визнається за істину". Суть цього принципу полягає у тому, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим, не може ставитися під сумнів та підлягає виконанню, тобто вирішення судом спірного питання визнається за істину.
Крім цього, інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.
"Інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 №3-рп/99).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що Конституційний Суд України зробив міркування щодо цього визначення у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який втратив чинність. Однак, висловлене розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст.23 Закону "Про прокуратуру".
Тому "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції у справі № 902/16/24 дійшов правильного висновку, що розпорядження державним майном - земельними ділянками, що надані ліцею на праві постійного користування, відноситься до компетенції Міністерства освіти і науки України як органу виконавчої влади, і прокурор мав право звертатися із даним позовом в інтересах Міністерства освіти і науки України як органу, який уповноважений управляти земельними ділянками.
Водночас Верховний Суд вважає передчасними висновки суду апеляційної інстанції про те, що прокурор мав право звертатися із даним позовом в інтересах Любарського професійного ліцею, який є постійним землекористувачем земельних ділянок, та, як результат, про стягнення з відповідача на користь держави в особі Любарського професійного ліцею відповідних коштів в порядку ст.ст. 1212, 1214 ЦК України, оскільки судом апеляційної інстанції не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 та від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 стосовно того, чи наділений Любарський професійний ліцей владними управлінськими повноваженнями. 
В свою чергу, ураховуючи, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, а також, беручи до уваги, що «інтереси держави» є специфічним оціночним поняттям та можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами інших учасників суспільних відносин, зокрема, комунальних підприємств, установ, які розпоряджаються бюджетними коштами, визначати, в чому полягає чи може полягати порушення інтересів держави та оспорювати на цій підставі правочин у суді може тільки суб`єкт, наділений у спірних правовідносинах владними повноваженнями (незалежно від наявності статусу юридичної особи), або прокурор, який у встановленому порядку, виконуючи субсидіарну роль, може представляти державу в судовому провадженні замість відповідного компетентного суб`єкта, який усупереч вимогам закону не здійснює захист інтересів держави або робить це неналежно.
Також скаржник в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/3943/21, від 03.11.2022 у справа № 910/9185/19, від 29.06.2023 у справі № 910/4239/22, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 щодо застосування ст.ст. 1212, 1214 ЦК України.
Відповідно до ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. 
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. 
Близьку за змістом позицію викладено у постановах Верховного Суду 14.01.2021 у справі №    922/2216/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №    918/47/18, від 01.04.2019 у справі     № 904/2444/18.
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Положення глави 83 ЦК України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України.
Тобто умовою безпідставного збагачення є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, від 04.05.2022 у справі № 903/359/21, від 05.10.2022 у справі № 904/4046/20.
В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.
У постанові Верховного Суду від 03.11.2022 у справа № 910/9185/19 зазначено, що вимога про повернення потерпілому майна, набутого безпідставно за ст.ст. 1212, 1213 ЦК України є основною в кондиційному зобов`язанні, але не вичерпує його змісту, адже поряд з нею існує право потерпілого на відшкодування доходів від такого майна відповідно до абзацу першого частини першої 1214 ЦК України.
За змістом абзацу першого частини першої 1214 ЦК України право на відшкодування доходів від безпідставно набутого майна може бути реалізоване за сукупності таких складових: 
1) право вимагати відшкодування доходів може бути реалізоване власником або особою, яка володіє, користується чи експлуатує майном на законній підставі або з інших законних підстав має право на отримання доходу від використання цього майна;
2) доходи повертаються саме особою, яка володіє або володіла, майном безпідставно;
3) повертаються доходи, які ця особа одержала або могла одержати від такого майна;
4) повертаються доходи отримані з часу, коли набувач дізнався або міг дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.
Отримання або можливість отримання набувачем відомостей про неправомірність володіння чужим майном є моментом, з якого виникає обов`язок повернути фактично отримані від спірного майна доходи, або доходи, які могли бути отримані за нормальних умов.
Отже, за загальним правилом умовою виникнення додаткового кондиційного обов`язку з повернення доходів від безпідставно набутого майна є лише недобросовісна поведінка набувача, адже за період, коли останній був упевнений у підставності свого збагачення і не повинен був знати про протилежне, відшкодування кондикційних доходів цією нормою не передбачено.
Якщо незаконне заволодіння майном відбулося внаслідок порушення вимог закону відповідачем, то останній у розумінні абзацу першого частини першої статті 1214 ЦК України вважається таким, що знав або мав знати про володіння ним майном без достатньої правової підстави з моменту заволодіння.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/3943/21 (910/9185/19).
Колегія суддів бере до уваги правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18,     згідно з яким "якщо незаконне заволодіння майном відбулося внаслідок порушення вимог закону, то відповідач вважається таким, що знав або мав знати про володіння ним майном без достатньої правової підстави з моменту заволодіння майном".
Вказаних висновків суд апеляційної інстанції також не врахував та не встановив, коли відповідач був упевнений у підставності свого збагачення і не міг знати про протилежне з урахуванням преюдиційних обставин щодо дій кожної зі сторін удаваного правочину, визнаного недійсним у межах справи № 906/1075/22, та лише констатував, що правова підстава (договір №1 від 25.05.2022) для користування відповідачем земельними ділянками з кадастровими номерами 1823187300:07:005:0002 площею 41,4 га та 1823180200:01:001:0001 площею 58,2 га, які використовувалися ТОВ "Дабл В" для отримання прибутку шляхом вирощування та подальшої реалізації сільськогосподарської продукції - відпала. Вказане свідчить про передчасність висновків щодо застосування наслідків, передбачених ст. 1214 ЦК України.
Відповідно до ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Так само і ч. 3 ст. 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Вказані норми не є суто декларативними - їх необхідно розуміти не лише як положення законодавства, які надають особам безумовне право подавати апеляційну скаргу на рішення судів, які розглянули відповідну справу як суди першої інстанції, але і враховувати, що вони визначають принципи самого судочинства, які покладають на суд певні обов`язки з розгляду таких скарг і перегляду відповідних судових рішень (з урахуванням обмежень інстанційного перегляду).
Зокрема, ч. 1 ст. 269 ГПК України визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому законодавець у ст. 282 ГПК України закріпив, що постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням: а) встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; б) доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; в) мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; г) чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.
Рішення господарського суду, як акт правосуддя та кінцевий результат розгляду справи, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до положень ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Рішення господарського суду має ґрунтуватись на оцінці наданих учасниками справи доказів в підтвердження своїх вимог або заперечень, та на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Верховний Суд звертає увагу на те, що хоча поняття "обґрунтованого" рішення не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасників справи, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення, проте суд у будь-якому випадку, навіть без відображення окремих аргументів у своєму рішенні (якщо він вважає їх такими, що не впливають на правильне рішення спору або не відносяться до суті справи), повинен, під час розгляду справи, надати оцінку всім аргументам учасників справи в силу імперативних приписів ст. 236 ГПК України, особливо тим, оцінка яких є необхідною для правильного вирішення спору.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції передчасно виснував про те, що прокурор мав право звертатися із даним позовом в інтересах Любарського професійного ліцею, який є постійним землекористувачем земельних ділянок, та, як результат, про стягнення з відповідача на користь Ліцею відповідних коштів в порядку ст.ст. 1212, 1214 ЦК України, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 та від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 стосовно того, чи наділений Любарський професійний ліцей владними управлінськими повноваженнями, та не встановив необхідних обставин для правильного застосування ст. 1214 ЦК України, беручи до уваги, що вказані порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом в силу меж перегляду справи судом касаційної інстанції, однак встановлення та оцінка таких обставин є необхідною для правильного вирішення спору по суті, зважаючи на положення ч. 4 ст. 310 ГПК України, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що постанова апеляційного господарського суду у даній справі підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду.
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене і в залежності від встановлених обставин вирішити спір відповідно до норм матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. 
Згідно з ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ст. 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Скаржник в якості обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування ст. 1214 ЦК України у подібних правовідносинах щодо порядку врахування витрат, зроблених особою, яка набула майно без достатньої правової підстави: чи потрібно відповідачу подавати зустрічний позов для відшкодування зроблених витрат чи суд в межах заявленого позову при обчисленні доходу, який підлягає стягненню з відповідача, має надати оцінку доказам на підтвердження понесених відповідачем витрат, без подання зустрічного позову.
Водночас, оскільки судом апеляційної інстанції було застосовано ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» в частині визначення Любарського професійного ліцею належним позивачем, в інтересах якого прокурор може звернутися до суду з позовом у даній справі без встановлення вказаних вище обставин та передчасно стягнуто з відповідача на його користь заявлені у позові грошові кошти у вигляді доходу від користування майном за відсутності правової підстави, а також помилково застосовано положення ст. 1214 ЦК України, формування відповідного висновку є передчасним.
Оскільки постанова апеляційного господарського суду у даній справі підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, розподіл судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України, не здійснюється. 
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дабл В" задовольнити частково.
Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 у справі   № 902/16/24 скасувати.
Справу № 902/16/24 направити на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                                    Могил С.К.   
Судді:                                                                                           Волковицька Н.О.
                                                                                                     Мачульський Г.М.