ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року 
м. Київ
cправа №  911/2366/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець   О.   А. - головуючий, Баранець   О.   М., Мамалуй   О.   О.,
за участю секретаря судового засідання - Грабовського   Д.   А.
та представників:
позивача - не з`явився
відповідача - Комарницький М. П., Войнаровський О. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2024 (головуючий суддя - Кропивна   Л.   В., судді - Владимиренко   С.   В., Барсук   М.   А.)
у справі №   911/2366/23
за позовом Релігійної організації "Релігійна громада парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) села Ходосівка Обухівського району Київської області"
до  ОСОБА_1 
про зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.          Релігійна організація "Релігійна громада парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) села Ходосівка Обухівського району Київської області" звернулась до Господарського суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про:
- зобов`язання передати належне релігійній громаді майно, а саме: печатку Релігійної громади парафії на честь святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української православної церкви с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області; статут в редакції 1991 року; статут в редакції 2013 року; статут в редакції 2014 року; свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи; акт від 31.01.1993; витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; парафіяльну книгу; протоколи зборів Парафіяльної ради та Парафіяльних (загальних) зборів; богослужбовий журнал та парафіяльний архів; церковну переписку; документи з фінансово-господарської діяльності; документи з відділу кадрів; договори та первинні документи; податкову та статистичну звітність; державний акт на право постійного користування земельною ділянкою ЯЯ №   151500 від 07.09.2011; рішення №   4 сесії 6 скликання від 21.02.2011, видавник Ходосівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області;
- зобов`язання передати належне релігійній громаді майно, а саме: будівлі храму та недільної школи за адресою: Київська область, Обухівський район, село Ходосівка, вулиця Соборна, будинок 27-А, включаючи внутрішнє майно: пристол 1 шт.; аналойчики 2 шт.; ослони 2 шт.; підсвічники 2 шт.; чаша 1 шт.; кадильниця 1 шт.; хрест срібний 1 шт.; хрест настільний 2 шт.; дарохранительниця 1 шт.; дароносіца 1 шт.; ящик хрестильний 1 шт.; миска хрестильна 1 шт.; лампада 1 шт.; хрест проводнік 1 шт.; корогви 2 шт.; плащаниця 1 шт.; ризи жовтні 1 шт.; мінея за січень 2 шт.; мінея за лютий 1 шт.; мінея за березень 2 шт.; мінея за квітень 2 шт.; мінея за травень 3 шт.; мінея за червень 2 шт.; мінея за липень 3 шт.; мінея за вересень 1 шт.; мінея за жовтень 1 шт.; мінея за листопад 2 шт.; мінея за грудень 2 шт.; служба великого поста 2 шт.; апостол 1 шт.; канонік 1 шт.; псалтир 1 шт.; требник 3 шт.; служебник 1 шт.; Євангелія 1 шт.; ікони різні 19 шт.; полотенця 68 шт.; покривала-скатерті 42 шт.; платки різні 14 шт.; технічний паспорт б/н інвентаризаційної справи 1107/08/18 від 31.08.2018; довідка 287 від 13.06.2018 Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; витяг з ДРРПННМ номер 131944989 від 24.07.2018, виданий приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Семчук   М.   А.
2.          В обґрунтування позову позивач вказав, що указом Митрополита Переяславського і Вишневського Олександра №   175 від 07.09.2022 настоятелем РО "РГ парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії УПЦ (ПЦУ) села Ходосівка Київської області" призначено ієромонаха Вікентія ( ОСОБА_2 ), тоді як указом Митрополита Переяславського і Вишневського Олександра №   206 від 03.10.2022 ОСОБА_1 було звільнено з посади настоятеля та керівника Релігійної громади на честь святої Параскеви П`ятниці Української православної церкви (Православної церкви України) с. Ходосівка Обухівського району Київської області.
3.          Позивач, вважаючи себе володільцем переліченого вище майна, зазначає, що відповідач самовільно заволодів таким майном, а тому, посилаючись, зокрема, на приписи ст.387, 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просить суд зобов`язати Комарницького   М.   П. як колишнього керівника релігійної громади усунути перешкоди у користуванні вказаним майном та речами через їх повернення релігійній громаді.
4.          В ході розгляду справи, позивач звернувся до суду з заявою про відмову від частини позовних вимог, відповідно до змісту якої просив суд, зокрема, прийняти часткову відмову від позову у зв`язку із поверненням відповідачем частини витребуваного згідно цього позову майна.
5.          Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.05.2024 закрито провадження у справі №   911/2366/23 в частині вимог про зобов`язання передати належне релігійній громаді майно, а саме будівлю храму за адресою: Київська область, Обухівський район, село Ходосівка, вулиця Соборна, будинок 27-А та будівлю недільної школи за адресою: Київська область, Обухівський район, село Ходосівка, вулиця Соборна, будинок 27-А, включаючи внутрішнє майно: пристол 1 шт.; аналойчики 2 шт.; ослони 2 шт.; підсвічники 2 шт.; чаша 1 шт.; кадильниця 1 шт.; хрест срібний 1 шт.; хрест настільний 2 шт.; дарохранительниця 1 шт.; дароносіца 1 шт.; ящик хрестильний 1 шт.; миска хрестильна 1 шт.; лампада 1 шт.; хрест проводнік 1 шт.; корогви 2 шт.; плащаниця 1 шт.; ризи жовтні 1 шт.; мінея за січень 2 шт.; мінея за лютий 1 шт.; мінея за березень 2 шт.; мінея за квітень 2 шт.; мінея за травень 3 шт.; мінея за червень 2 шт.; мінея за липень 3 шт.; мінея за вересень 1 шт.; мінея за жовтень 1 шт.; мінея за листопад 2 шт.; мінея за грудень 2 шт.; служба великого поста 2 шт.; апостол 1 шт.; канонік 1 шт.; псалтир 1 шт.; требник 3 шт.; служебник 1 шт.; Євангелія 1 шт.; ікони різні 19 шт.; полотенця 68 шт.; покривала-скатерті 42 шт.; платки різні 14 шт.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
6.          Рішенням  Господарського суду Київської області від 17.05.2024 відмовлено у задоволенні позову.
7.          В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що вказане позивачем у позові майно фактично перебуває у відповідача.
8.          Також, за висновками суду першої інстанції, позивач просить суд зобов`язати відповідача повернути майно, більша частина якого не визначена індивідуальними ознаками, що виключає можливість його ідентифікації та, як наслідок, встановлення і витребування такого майна із незаконного володіння.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
9.          Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2024, рішення Господарського суду Київської області від 17.05.2024 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.
10.          Зобов`язано ОСОБА_1 передати Релігійній організації "Релігійна громада парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) села Ходосівка Обухівського району Київської області" належне майно, а саме: печатку Релігійної громади парафії на честь святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української православної церкви с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області; статут в редакції 1991 року; статут в редакції 2013 року; статут в редакції 2014 року; свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи; акт від 31.01.1993; парафіяльну книгу; протоколи зборів Парафіяльної ради та Парафіяльних (загальних) зборів; богослужбовий журнал та парафіяльний архів; церковну переписку; документи з фінансово-господарської діяльності; документи з відділу кадрів; договори та первинні документи; податкову та статистичну звітність; державний акт на право постійного користування земельною ділянкою ЯЯ №   151500 від 07.09.2011; рішення №   4 сесії 6 скликання від 21.02.2011, видавник Ходосівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області; технічний паспорт б/н інвентаризаційної справи 1107/08/18 від 31.08.2018; довідка 287 від 13.06.2018 Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; витяг з ДРРПННМ номер 131944989 від 24.07.2018, виданий приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Семчук   М.   А. В решті позовних вимог відмовлено.
11.          Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідно до приписів Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №   88 від 24.05.1995, постанови Кабінету Міністрів України №   301 від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників", Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №   1000/5 від 18.06.2015 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 22.06.2015 за №   736/27181 та Статуту Релігійної громади парафії на честь Святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української православної церкви с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області в редакції від 07.02.2013 саме на відповідача, як настоятеля та керівника юридичної особи, протягом часу перебування його на вказаній посаді була покладена відповідальність за організацію бухгалтерського обліку, забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, ведення офіційного церковного листування, богослужбового журналу та збереження парафіяльного архіву, оброблених документів, регістрів і бухгалтерської звітності протягом встановленого терміну, а також збереження трудових книжок.
12.          Отже, за висновками колегії суддів суду апеляційної інстанції, колишній керівник за актом приймання-передавання має передати новопризначеному керівнику всі документи, які знаходяться в діловодстві юридичної особи, а відтак, оскільки ОСОБА_1 , як колишній керівник, не передав новопризначеному керівнику всі документи, які знаходяться в діловодстві релігійної організації, позивач вправі вимагати усунення перешкод у виконанні його діючим директором своїх обов`язків, шляхом надання йому доступу та можливості користуватись документами юридичної особи, а колишній директор не вправі утримувати такі документи у себе.
13.          Суд апеляційної інстанції зазначив, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження передання ним позивачеві документації, створеної або набутої за період з 2014 по 04.09.2022 (період перебування ОСОБА_1 на посаді керівника релігійної організації), а також установчих, статутних документів, протоколів загальних зборів, парафіяльної книги, церковної переписки та печатки релігійної організації.
14.          Окрім цього, апеляційний господарський суд відхилив висновки місцевого господарського суду стосовно того, що частина витребуваного позивачем майна не визначена індивідуальними ознаками, зазначивши, що відповідне майно (церковна переписка, протоколи загальних зборів, договори, первинні документи, податкова та фінансова звітність, тощо) були створені/набуті за період перебування ОСОБА_1 на посаді керівника релігійної організації з 2014 по 04.09.2022, тоді як останній інформації щодо переліку документів, які були створені/набуті за час перебування відповідача на посаді керівника не надав. Відтак, позивач обґрунтовано не володіє повною інформацією із поіменним переліком документів, які були створені/набуті відповідною юридичною особою за період з 2014 по 04.09.2022.
15.          Водночас, суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки колишній керівник мав обов`язок як зберігати відповідні документи під час виконання своїх обов`язків, та передати новопризначеному керівнику за актом приймання-передавання всі документи, які знаходяться в діловодстві останнього та які були створені/набуті під час його перебування на посаді, заявлена позовна вимога про передачу документації без зазначення поіменно документів, які потрібно передати, водночас зазначаючи юридичну спрямованість останніх (фінансові, податкові, первинні документи, договори тощо) є належним способом захисту у відповідному спорі про повернення документів колишнім керівником, які були створені/набуті під час перебування останнього на посаді.
16.          Враховуючи встановлені у справі обставини, за відсутності доказів передачі ОСОБА_1 позивачу всіх документів, які знаходяться в діловодстві релігійної організації та були створені/набуті під час його перебування на посаді з 2014 по 04.09.2022, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
17.          При цьому, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача передати позивачу витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оскільки такі документи не є бухгалтерською, фінансовою та іншою звітністю чи документами, які в обов`язковому порядку повинні зберігатись у діловодстві або в архіві юридичної особи відповідно до приписів Закону України "Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні" та Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
18.           ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2024 і залишити в силі рішення Господарського суду Київської області від 17.05.2024.
19.          У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, при цьому, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №   129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі №   904/2104/19, від 21.06.2023 у справі №   916/3027/21 та постановах Верховного Суду від 22.04.2021 у справі №   904/1017/20, від 12.08.2021 у справі №   910/17567/19, від 25.08.2022 у справі №   903/357/21.
20.          Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 92, частини третьої статті 99 ЦК України, частин першої, другої статті 3, статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пункту 1 розділу XV Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 22.06.2015 за № 736/27181 у подібних правовідносинах, зокрема, пов`язаних зі специфікою діяльності релігійної організації, особливостями призначення і звільнення з посади її керівника (настоятеля) та наслідків зміни підлеглості релігійної громади в організаційних та канонічних питаннях.
21.          В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).

Позиція інших учасників справи
22.          Відповідач не надав відзив на касаційну скаргу, що відповідно до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
23.          З копії статуту Релігійної громади парафії на честь Святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української православної церкви с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області в редакції від 07.02.2013, затвердженої Київською єпархією Української православної церкви, вбачається, що 06.02.2014 проведено державну реєстрацію юридичної особи - Релігійної організації Релігійної громади парафії на честь святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української православної церкви (ідентифікаційний код 39084203), місцезнаходженням якої вказано: 08173, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Ходосівка, вул. Соборна, буд. 27-А, а також керівником якої визначено Комарницького   М.   П.
24.          Відповідно до п.1.1 Статуту в редакції від 07.02.2023, релігійна громада парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української православної церкви с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області (далі - парафія) є первинним структурним підрозділом Української православної церкви (далі - УПЦ), який безпосередньо входить до складу Київської єпархії УПЦ.
25.          Згідно п.1.4 Статуту в редакції від 07.02.2023 парафія здійснює свою діяльність при дотриманні чинного законодавства України, статуту про управління УПЦ, статуту управління Київської єпархії УПЦ, а також цього статуту.
26.          Відповідно до п.1.7 Статуту в редакції від 07.02.2023 парафія як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства України та цього статуту.
27.          Згідно п.2.13 Статуту в редакції від 07.02.2023 парафію очолює настоятель, який призначається єпархіальним apxiєреєм для духовної опіки віруючих та керування причтом і парафією. У своїй діяльності настоятель підзвітний єпархіальному архієрею.
28.          Відповідно до п.2.14 Статуту в редакції від 07.02.2023 до обов`язків настоятеля належить, зокрема: нагляд за належним станом храму, за його начинням та вбранням, а також за наявністю всього необхідного для здійснення богослужінь та діяльності парафії у відповідності з її цілями і завданнями; ведення офіційного церковного листування; ведення богослужбового журналу та зберігання парафіяльного архіву.
29.          04.09.2022 проведено загальні збори Релігійної громади парафії на честь Святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української Православної Церкви с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області (ідентифікаційний код юридичної особи 39084203), якими, зокрема:
-          змінено підлеглість Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання - Православної Церкви України, а також визначено, що релігійна громада канонічно та організаційно підпорядковується Управлінню Переяславсько-Вишневської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) та Київській митрополії Української Православної Церкви (Православної Церкви України), є підзвітною єпархіальним зборам та єпархіальному архієрею Переяславсько-Вишневській єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) (додаток № 2);
-          змінено офіційне найменування релігійної громади, визначили таке нове найменування Релігійної громади: релігійна організація "Релігійна громада парафія на честь святої Параскеви п`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії православної церкви (православної церкви України) села Ходосівка Обухівського району Київської області";
-          викладено та прийнято Статут релігійної громади в новій редакції;
-          припинено повноваження керівника релігійної громади ОСОБА_3 з 04.09.2022.
30.          Нову редакцію Статуту релігійної громади зареєстровано розпорядженням начальника Київської обласної військової адміністрації від 23.09.2022 №   665.
31.          Вказані обставини встановлені судом під час розгляду справи №   910/12018/22 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправною та скасування державної реєстрації.
32.          Відповідно до наказу №   206 від 03.10.2022 Митрополита Переяславського і Вишневського з 04.09.2022 протоієрея ОСОБА_1 звільнено з посади настоятеля Релігійної громади на честь святої Параскеви П`ятниці с. Ходосівка Обухівського району Київської області та зобов`язано передати церковну книгу, статутні документи, печатку та ввірені йому матеріальні цінності старості такої релігійної громади - ОСОБА_4 .
33.          Указом Митрополита Переяславського і Вишневського №   175 від 07.09.2022 настоятелем Релігійної громади парафії на честь святої Параскеви П`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії Православної церкви України с. Ходосівка Обухівського району Київської області призначено ієромонаха Вікентія ( ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ).
34.          Відповідно до пп.1.1, 4.1, 4.3 Статуту позивача в редакції від 04.09.2022, РО "РГ парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії УПЦ (ПЦУ) села Ходосівка Київської області" (надалі - "парафія") є місцевою релігійною організацією (релігійною громадою) православних віруючих осіб, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб і визнають свою канонічну та організаційну належність до Переяславсько-Вишневської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) у складі релігійного об`єднання - Православної церкви України (ПЦУ).
35.          Парафія здійснює володіння, користування та розпорядження майном, що належить їй на праві власності та інших правових підставах.
36.          У власності парафії перебувають, зокрема: будівлі, в тому числі культові споруди, земельні ділянки, предмети культу, об`єкти виробничого, соціального, добродійного, видавничого призначення, транспортні засоби, грошові кошти та інше майно (майнові права), набуте нею за рахунок добровільних пожертвувань або власних коштів, передане державою, територіальними громадами, а також набуте або створене нею на інших законних підставах; інше майно (майнові права), набуте нею на підставах, не заборонених законодавством України.
37.          В розрізі вказаних обставин, посилаючись на п.п."в", "ї", "й" п.2.14 Статуту в редакції від 07.02.2013, позивач зазначає, що витребовуване згідно цього позову майно перебуває у відповідача, у зв`язку з тим, що саме він був керівником парафії як юридичної особи та, як наслідок, саме він забезпечував збереження такого майна.
38.          За твердженнями позивача, останнім неодноразово вживались спроби щодо повернення належного йому майна.
39.          Так, позивач 11.07.2023 та 24.07.2023 звертався до ОСОБА_1 з письмовими вимогами щодо повернення належних матеріальних цінностей, що перебувають на території храму за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Ходосівка, вул. Соборна, буд. 27-А, проте станом на момент звернення з цим позовом до суду відповідач у добровільному порядку таке майно не повернув.
40.          Отже, посилаючись на положення ст. 387, 1212 ЦК України, позивач зауважив про наявність підстав для повернення безпідставно збереженого відповідачем майна РО "РГ парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії УПЦ (ПЦУ) села Ходосівка Київської області".

Позиція Верховного Суду
41.          Перевіривши повноту встановлення Судом апеляційної інстанції обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
42.          Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).
43.          Частково задовольняючи позовні вимоги у цій справі суд апеляційної інстанції, зокрема виходив з того, що відповідно до приписів Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників", Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 22.06.2015 за № 736/27181 та Статуту Релігійної громади парафії на честь Святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української православної церкви с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області в редакції від 07.02.2013 саме на відповідача, як настоятеля та керівника юридичної особи, протягом часу перебування його на вказаній посаді була покладена відповідальність за організацію бухгалтерського обліку, забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, ведення офіційного церковного листування, богослужбового журналу та збереження парафіяльного архіву, оброблених документів, регістрів і бухгалтерської звітності протягом встановленого терміну, а також збереження трудових книжок.
44.          Однак Верховний Суд вважає зазначені висновки суду апеляційної інстанції передчасними з огляду на таке.
45.          Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
46.          Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст.16 цього Кодексу. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються.
47.          Згідно з частинами першою, другою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
48.          Відповідно до частин першої, другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
49.          Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
50.          Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
51.          У постанові від 09.02.2022 у справі №   910/6939/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
52.          Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
53.          Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №   338/180/17, від 11.09.2018 у справі №   905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №   569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі №   48/340.
54.          Отже, коли особа звернулася до суду по захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до відповідного порушення, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Такий правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №   209/3085/20.
55.          Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.
56.          Таким чином, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №   910/3009/18).
57.          Суди повинні встановити, настання яких дійсних правових наслідків прагне досягнути позивач шляхом подання позову і чи за встановлених обставин обраний позивачем спосіб захисту призведе до поновлення його прав та інтересів.
58.          Так, право на свободу світогляду та віросповідання у національному праві є складовою системи конституційних прав і свобод людини.
59.          Стаття 35 Конституції України гарантує кожному право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.
60.          В Україні правовідносини, пов`язані із реалізацією свободи віросповідання і діяльністю релігійних організацій, регулюються, зокрема, Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації".
61.          Кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання (частина перша статті 3 Закону).
62.          На міжнародному рівні ці гарантії проголошені у Загальній декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948; далі - Декларація), стаття 18 якої визначає, що кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання як одноособово, так і разом з іншими, прилюдним або приватним порядком в ученні, богослужінні і виконанні релігійних та ритуальних обрядів.
63.          Беручи до уваги Декларацію, Конвенція проголошує гарантії кожному, хто перебуває під юрисдикцією Високих Договірних Сторін, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції; кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно (частина перша статті 9 Конвенції).
64.          Важливими аспектами свободи віросповідання є свобода сповідувати релігію одноособово, а також спільно з іншими, тобто у колі тих, хто поділяє цю віру.
65.          На це звернув увагу ЄСПЛ у рішенні "Свято-Михайлівська Парафія проти України" (заява №   77703/01), в якому вказав, що свобода віросповідання - це, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію" самому або в об`єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру.
66.          17.01.2019 Верховна Рада України прийняла Закон №   2673-VIІI "Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи".
67.          Цей закон був розроблений, оскільки "конституційне право віруючих громадян та створених ними громад щодо вільного релігійного вибору виявляється ускладненим, а часом таким, який неможливо реалізувати. Відсутність вищезазначеної унормованості процедури та механізму зміни приналежності релігійних громад призводить до підвищеної конфліктності в релігійному середовищі" (з пояснювальної записки до проєкту закону №   4128 від 23.02.2016).
68.          Урегулювання механізму реалізації права релігійної громади на вільну зміну підлеглості у канонічних і організаційних питаннях полягало у встановленні у статті 8 Закону, що ця зміна відбувається шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.
Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.
Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.
Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.
Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону.
Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).
69.          Верховний Суд враховує, що відповідно до частини третьої статті 5 Закону держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству.
70.          Верховний Суд зважає також на те, що відповідно до статті 7 Закону релігійні організації (релігійні громади як місцеві релігійні організації) в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури.
71.          Відповідно до статті 9 згаданого Закону релігійні управління і центри діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому  статтею 14  цього Закону.
Релігійні організації, керівні центри яких знаходяться за межами України, можуть керуватись у своїй діяльності настановами цих центрів, якщо при цьому не порушується законодавство України.
72.          Водночас, урахування державою у відносинах з релігійною організацією правил, на яких заснована її ієрархічна та інституційна структура, повага до її традицій та внутрішніх настанов не може унеможливлювати реалізацію права, гарантованого статтею 9 Конвенції в світлі статті 11 Конвенції, а також не може суперечити чинному законодавству.
73.          Верховний Суд виходить з того, що гарантована статтею 9 Конвенції свобода віросповідання також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію" в об`єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру. Оскільки релігійні громади традиційно існують у вигляді організованих структур, стаття 9 має тлумачитися в світлі статті 11 Конвенції, яка захищає об`єднання від невиправданого втручання з боку держави (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України", § 121).
74.          Також відповідно до частини першої статті 8 Закону релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.
75.          Тобто насамперед релігійна громада є об`єднанням з метою спільного задоволення релігійних потреб. Як об`єднання громада користується автономією, яка покликана забезпечувати її членам право вирішувати питання організації.
76.          Здійснення гарантованого Конституцією України права на свободу світогляду і віросповідання не підлягає обмеженню законом інакше, ніж в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей (частина друга статті 35 Конституції України).
77.          Частина третя статті 35 Конституції України визначає, що церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.
78.          Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії.
79.          Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України (частини друга, четверта статті 3 Закону).
80.          Стаття 5 Закону визначає, що в Україні здійснення державної політики щодо релігії і церкви належить виключно до відання України.
Церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави.
Держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству.
Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій.
Усі релігії, віросповідання та релігійні організації є рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень однієї релігії, віросповідання чи релігійної організації щодо інших не допускається.
Релігійна організація не повинна втручатися у діяльність інших релігійних організацій, в будь-якій формі проповідувати ворожнечу, нетерпимість до невіруючих і віруючих інших віросповідань.
Релігійна організація зобов`язана додержувати вимог чинного законодавства і правопорядку.
81.          Стаття 9 Конвенції також визначає, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
82.          Такі зобов`язання іноді можуть потребувати вжиття заходів задля забезпечення поваги до свободи релігії. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність державі бути нейтральною та безсторонньою у цій сфері.
83.          Позитивні зобов`язання відповідно до статті 9 можуть охоплювати забезпечення ефективних та доступних засобів захисту прав, гарантованих положеннями цієї статті, включаючи як забезпечення нормативно-правової основи судового та примусового механізмів, спрямованих на захист прав особи, так і реалізацію, де це необхідно, конкретних кроків (рішення ЄСПЛ у справі "Osmanoglu and Kocabas v. Switzerland", заява №   29086/12, § 86).
84.          Хоча межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави згідно із Конвенцією не може бути чітко визначена, проте застосовні принципи можна порівняти (рішення ЄСПЛ у справі "Izzettin Dogan and Others v. Turkey" [GC], заява №   62649/10, § 96).
85.          Право віруючих на свободу віросповідання, яке включає право кожного сповідувати релігію разом з іншими, передбачає очікування, що віруючі матимуть змогу вільно об`єднуватися без жодного свавільного втручання з боку держави. Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов`язком, визначеним у практиці Суду, бути нейтральною та безсторонньою (див. рішення ЄСПЛ у справах "Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova", заява №   45701/99, §§ 118, 123; "Hasan and Chaush v. Bulgaria" [GC], заява №   30985/96, § 62).
86.          Одним із засобів користування правом сповідувати певну релігію, особливо для релігійної громади в колективному вимірі цього права, є можливість забезпечити судовий захист громади, її членів та її майна. Таким чином, стаття 9 має розглядатися не тільки у світлі статті 11, а також у світлі статті 6 (див. рішення ЄСПЛ у справі "Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova", § 118).
87.          У демократичному суспільстві, в якому в межах однієї популяції співіснують кілька релігій, може виникнути необхідність запровадити обмеження цієї свободи з метою примирення інтересів різних груп та забезпечення поваги до переконань кожного. Проте, здійснюючи свої регулятивні функції в цій сфері та у відносинах з різноманітними релігіями, конфесіями та переконаннями, держава зобов`язана бути нейтральною та неупередженою. Ключовою ціллю тут є збереження плюралізму та забезпечення належного функціонування демократії (рішення ЄСПЛ у справі "Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova", §§ 115, 116).
88.          Отже, варто виходити з того, що завданням суду є визначення того, чи заходи, вжиті на національному рівні, є виправданими та пропорційними, а також наскільки виправданим є втручання суду у внутрішні справи релігійної громади.
89.          Статтею 13 Закону визначено, що релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації.
90.          Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення). Як юридична особа релігійна організація має реєструватися відповідно до встановленого законом порядку.
91.          Верховний Суд звертає увагу на те, що ЄСПЛ зауважив, що право віруючих на свободу віросповідання передбачає, що громада зможе функціонувати мирно без будь-якого свавільного втручання держави (див. Hasan and Chaush v. Bulgaria, § 62).
92.          Отже, Верховний Суд висловлює розуміння того, що втручання держави у свободу віросповідання в її колективному аспекті може мати місце, зокрема, і внаслідок рішень суду втрутитись у внутрішні питання релігійної організації.
93.          Комітет ООН з прав людини у Зауваженнях загального порядку, 22,п. 4 та Генеральна Асамблея ООН у Декларації про ліквідацію всіх форм нетерпимості та дискримінації на основі релігії чи переконань від 25.11.1981, п. 6 (с) звертали увагу на те, що свобода відправлення та сповідування релігії чи переконання включає, серед іншого, такі невід`ємні аспекти основної діяльності релігійних груп, як право організовуватися у відповідності до своєї власної ієрархічної та інституціональної структури; право обирати, призначати чи змінювати свій персонал згідно своїх відповідних вимог і стандартів, а також будь-яким вільно досягнутим домовленостям між релігійними групами та державою, право виробляти, набувати та використовувати у відповідному обсязі необхідні предмети та матеріали, що пов`язані із обрядами та звичаями конкретної релігії чи переконання.
94.          Разом з цим, в господарському процесі, основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
95.          Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
96.          Згідно із статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
97.          Допустимість доказів за статтею 77 ГПК України полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.
98.          Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).
99.          Верховний Суд звертає увагу, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
100.          Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
101.          Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
102.          Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
103.          У частині третій статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
104.          Відповідно до частин третьої, четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
105.          Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
106.          Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
107.          Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
108.          Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний 
Відповідні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №   129/1033/13-ц та постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №   910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №   917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №   902/761/18, від 04.12.2019 у справі №   917/2101/17, від 30.06.2022 у справі №   927/774/20.
109.          За змістом статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
110.          Наведена норма зобов`язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору.
111.          Стандарт "вірогідності доказів" не нівелює обов`язок суду щодо оцінки доказів в порядку приписів статті 86 ГПК України з урахуванням надання оцінки допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
112.          Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
113.          Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених у статті 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №   908/2846/19, від 27.05.2021 у справі №   910/702/17, від 17.11.2021 у справі №   910/2605/20.
114.          Так, ухвалюючи оскаржувану постанову у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції не врахував наведеного вище, належним чином не проаналізував доводи і заперечення учасників справи, не дослідив зібрані у справі докази та не встановив дійсні обставини цієї справи. Зокрема поза увагою суду апеляційної інстанції залишились обставини (та відповідні доводи/докази сторін) щодо передання/непередання відповідачу (після його призначення на відповідну керівну посаду) певних документів та матеріальних цінностей (які, зокрема, входять до предмета розгляду цієї справи та заявлені позивачем до витребування) та якими доказами такі обставини підтверджуються або спростовується. Також, суд апеляційної інстанції взагалі не проаналізував статут позивача, в частині визначеної в ньому ієрархічної та інституціональної структури діяльності позивача, зокрема, в контексті можливості чи неможливості витребування у відповідача документів, які є предметом розгляду цієї справи та можливої наявності таких документів саме у відповідача. Так само, поза увагою суду апеляційної інстанції залишилось дослідження обставин можливості/неможливості у цьому конкретному випадку втручання в діяльність церкви з боку держави (у даному випадку суду). Окрім цього, враховуючи усталені висновки Верховного Суду щодо можливості використання різними релігійними організаціями одних і тих же культових споруд, поза увагою суду апеляційної інстанції залишилось встановлення доцільності, можливості та підставності витребування певних документів від відповідача.
115.          Застосовуючи до спірних правовідносин приписи Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників", Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 22.06.2015 за № 736/27181, суд апеляційної інстанції взагалі не обґрунтував можливості і доцільності застосування названих положень чинного законодавства до спірних правовідносин, з урахуванням специфіки правовідносин у цій справі.
116.          Також Верховний Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах, що склалися між сторонами цієї справи, поновлення порушених прав позивача у разі здійснення їх захисту в судовому порядку та у випадку добровільного невиконання судового рішення, безпосередньо пов`язане із примусовим виконанням рішення.
117.          Відтак, щодо сформульованих позивачем та задоволених судом апеляційної інстанції позовних вимог у цій справі Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що судове рішення (зокрема про задоволення позовних у разі наявності правових підстав для цього) має бути виконуваним, а суд може зобов`язати відповідача вчинити конкретні дії та лише за умови, що відповідач згідно з матеріальним правовідношенням зобов`язаний вчинити такі дії по відношенню до позивача, але протиправно ухиляється від їх вчинення.
118.          Так, за змістом статті 236 ГПК України рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
119.          Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
120.          Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, який передбачений статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.
121.          Верховний Суд також звертає увагу на заборону формалізму як одну із вимог принципу пропорційності, який зобов`язує суди не допускати декларативного підходу в оцінці доказів.
122.          Відповідно до пунктів 2, 4 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, серед іншого, є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін.
123.          За змістом статей 7, 13 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин; судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
124.          Такі принципи господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків.
125.          Однак, оскаржувана постанова таким вимогам процесуального закону не відповідає.
126.          Суд акцентує увагу, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, чого в даному випадку судом апеляційної інстанції не дотримано.
127.          Разом з цим, в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України, Верховний Суд позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.
128.          З огляду на викладене доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження, наявні підстави для скасування оскаржуваної постанови та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, адже суд не врахував наведені вище норми чинного законодавства, що мало своїм наслідком не встановлення обставин, що є визначальними, вагомими і ключовими у цій справі у вирішенні даного спору.
129.          Верховний Суд зазначає, що право на справедливий суд, передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право особи на обґрунтоване рішення. У справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27.09.2001 ЄСПЛ зазначив, що лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя.
130.          У Рішенні ЄСПЛ "Мала проти України" від 17.11.2014 суд погодився з доводами заявниці про наявність порушення статті 6 Конвенції у випадку ненадання судом оцінок аргументові заявниці, що мав ключове значення для результатів провадження.
131.          Аналогічно, у даній справі, ненадання судом апеляційної інстанції належної оцінки всім обставинам справи, доводам сторін та наявним доказам, Суд вважає таким процесуальним порушенням, яке виключає справедливість постановленого судового рішення в розумінні статті 6 Конвенції.
132.          У зв`язку з зазначеним, Верховний Суд дійшов висновку, що недоліки у вирішенні спору, яких припустився суд апеляційної інстанції, свідчать про передчасність здійснених висновків у даній справі щодо часткового задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
133.          Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
134.          Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу
135.          Згідно із частиною четвертою статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
136.          Оскільки в ході касаційного провадження частково підтвердились доводи касаційної скарги, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 шляхом скасування постанови у цій справі та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
137.          Так, під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином оцінити всі доводи сторін та надані мини докази, установити й дослідити фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, а також надати їм належну правову оцінку, та вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об`єктивного розгляду цієї справи.

Розподіл судових витрат
138.          Оскільки суд касаційної інстанції не змінює і не ухвалює нове рішення (частина чотирнадцята статті 129 ГПК України), розподіл судових витрат Касаційним господарським судом не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2.          Постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2024 у справі №   911/2366/23 скасувати.
3.          Справу №   911/2366/23 передати на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                             О.   А.   Кролевець

Судді                                                                                           О.   М.   Баранець

                                                                                          О.   О.   Мамалуй