ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року 
м. Київ

cправа №  904/5059/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючого - Пєскова В. Г., суддів: Картере В. І., Огородніка К. М.
за участю секретаря судового засідання Багнюка І. І., 

учасники справи:
представник ОСОБА_1 - Устинова А. В.,
представник ОСОБА_2 - Котович М. О.,
представник АТ "Банк Кредит Дніпро" - Борейко Н. О., 
арбітражний керуючий Павлова Ю. М. - особисто,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1       (вх. № 2611/2025)

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.02.2025 (щодо грошових вимог ОСОБА_1 )
у складі колегії суддів:  Мороза В.Ф. - головуючого, Іванова О.Г., Чередка А.Є.
у справі № 904/5059/23
про неплатоспроможність ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ
На розгляд суду постало питання визнання грошових вимог кредитора до боржника, що виникли на підставі договору позики, укладеного між фізичними особами, та розписки. 

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
1.          У провадженні Господарського суду Запорізької області перебуває справа №904/5059/23 за заявою ОСОБА_2 про неплатоспроможність.
2.          31.10.2023 ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 .  Введено процедуру реструктуризації боргів фізичної особи ОСОБА_2 . Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів строком на 120 днів. Призначено попереднє засідання суду на 20.12.2023 о 10:00 год. 
3.          31.10.2023 на офіційному веб-сайті Судової влади України господарським судом Дніпропетровської області здійснено офіційне оприлюднення повідомлення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 за №71747.

Подання заяви з грошовими вимогами
4.          29.11.2023 до суду першої інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява про визнання грошових вимог до боржника в розмірі 11   733   210,03 грн.
5.          Заява обґрунтована наступними обставинами та доказами.
6.          01.04.2017 між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) був укладений договір позики (далі - Договір).
7.          Відповідно до п. 1.1. Договору за цим договором Позикодавець в цілях особистих текучих потребах Позичальника, з метою задоволення будь-яких побутових потреб останнього, передає Позичальнику грошові кошти в розмірі встановленому цим Договором, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавицю суму позики в обумовлений цим договором строк.
8.          Відповідно до п. 2.1. Договору сума позики становить в еквіваленті 300 000 доларів США 00 центів.
9.          Відповідно до п. 3.1. Договору в день підписання договору Позикодавець передав позичальнику суму позики в розмірі еквівалентному 300 000 (триста тисяч) доларів США 00 центів в готівковій формі, а Позичальник прийняв зазначену суму коштів.
10.          Підписання цього договору є фактом отримання грошових коштів Позичальником від Позикодавця в повному обсязі.
11.          Відповідно до п. 4.1. Договору термін повернення позики до 01.03.2020.
12.          01.04.2017 ОСОБА_2 надав розписку, якою фактично підтвердив отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 300 000 (триста тисяч) Доларів США.
13.          28.02.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду до договору позики від 01.03.2017, відповідно до якої сторони дійшли згоди продовжити строк повернення позики на один рік, тобто до 01.03.2021.
14.          Відповідно до умов Додаткової угоди до договору від 01.03.2017 строк фактичного повернення позики складає до 01.03.2021, таким чином строк прострочення виконання зобов`язання розпочинається з 02.03.2021.
15.          На підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України кредитором здійснено нарахування 3% річних за період 02.03.2021 - 30.10.2023, сума нарахувань 3% річних становить 23 967,12 доларів США.
16.          Станом на день розрахунку та заявлення кредиторських вимог, а саме 28.11.2023 курс долара США становить 36,2173 грн., що підтверджується інформацією з офіційного сайту Національного банку України, розділ офіційний курс гривні щодо іноземних валют станом на 28.11.2023 року.
17.          Загальна сума боргу за основним зобов`язанням складає 300 000 доларів США, що еквівалентно 10 865 190 грн по курсу гривні к долару США НБУ станом на 28.11.2023 в розмірі 36,2173 грн, 3% річних що становить 23967,12 доларів США, що еквівалентно 868 024,37 грн., по курсу гривні к долару США НБУ станом на 28.11.2023 року в розмірі 36,2173 грн.
18.          Керуючий реструктуризацією боргів визнав кредиторські вимоги ОСОБА_1 до боржника в повному обсязі.

Короткий зміст ухвал суду першої інстанції
19.          06.02.2024 ухвалою Господарського суду Запорізької області у справі №904/5059/23 визнано грошові вимоги ОСОБА_1 у розмірі 11 733 214,37 грн (основний борг) (2 черга задоволення), 5 368 грн (витрати по сплаті судового збору) включено окремо та постановлено задовольнити до задоволення вимог кредиторів.
20.          06.02.2024 ухвалою Господарського суду Запорізької області у справі №904/5059/23 завершено попереднє засідання, за результатами якого постановлено внести до реєстру вимоги кредитора ОСОБА_2 наступних кредиторів:

1. Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" у розмірі 8 556 788,46 грн (основний борг) (2 черга задоволення), 5 368 грн (витрати по сплаті судового збору) включити окремо та задовольнити до задоволення вимог кредиторів.

2. ОСОБА_1 у розмірі 11 733 214,37 грн (основний борг) (2 черга задоволення), 5 368 грн (витрати по сплаті судового збору) включити окремо та задовольнити до задоволення вимог кредиторів.

Грошові вимоги Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" (далі - АТ "Банк Кредит Дніпро") у розмірі 12   324 767,90 грн - відхилити.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 та про наявність підстав для визнання його конкурсним кредитором з грошовими вимогами до боржника в розмірі 11 733 214,37 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
21.          19.02.2025 постановою Центрального апеляційного господарського суду (повний текст складено 20.03.2025) апеляційну скаргу АТ "Банк Кредит Дніпро" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2024 про попереднє судове засідання та на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2024 про визнання грошових вимог ОСОБА_1 у справі №904/5059/23 задоволено частково.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2024 у справі № 904/5059/23 про визнання грошових вимог скасовано.

Постановлено нове рішення про відхилення грошових вимог ОСОБА_1 у розмірі 11 733 214,37 грн.
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2024 у справі № 904/5059/23 про попереднє судове засідання у справі про неплатоспроможність змінено та викладено абзац 3 її резолютивної частини в наступній редакції:
" 2. Грошові вимоги ОСОБА_1 у розмірі 11 733 214,37 грн - відхилити".
В решті ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2024 у справі № 904/5059/23 про попереднє судове засідання у справі про неплатоспроможність -  залишено без змін.
22.          Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у визнанні грошових вимог ОСОБА_1 до боржника виходив з того, що ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження походження грошових коштів в сумі 300   000 доларів США, а складання розписки само по собі не є достатнім доказом передачі грошових коштів боржнику. Щодо нарахованих на суму боргу 3% річних, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такі як похідні  вимоги також не можуть бути задоволені. Крім того, суд вказав, що поза увагою місцевого господарського суду залишилося введення в Україні воєнного стану та положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відтак нарахування 3% річних може бути здійснено включно до 23.02.2022 року, тобто грошові вимоги кредитора за період з 24.02.2022 по 30.10.2023 є безпідставними. 

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
А. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
23.          08.04.2025 (через систему "Електронний суд") ОСОБА_1 подано до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій скаржник просить:
- скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.02.2025 у справі № 904/5059/23; 
- залишити в силі ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2024 про визнання грошових вимог ОСОБА_1 у розмірі 11 733 214,37 грн (основний борг) (2 черга задоволення), 5 368 грн (витрати по сплаті судового збору) та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2024 у справі № 904/5059/23 про внесення до реєстру вимог кредиторів ОСОБА_2 , вимог ОСОБА_1 у розмірі 11 733 214,37 грн (основний борг) (2 черга задоволення), 5 3680 грн (витрати по сплаті судового збору);
- стягнути з АТ "Банк Кредит Дніпро" на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат по сплаті судового збору у розмірі 15 580,80 грн. 
24.          Підставою касаційного оскарження скаржник зазначає п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та стверджує про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень Кодексу України з питань банкрутства  (далі - КУзПБ) та порушення ч. 4 ст. 236 ГПК України щодо застосування судової практики Верховного Суду у подібних правовідносинах. 
25.          Скаржник посилається на висновки Верховного Суду: 
-          у постановах від 07.07.2020 у справі № Б-39/27-09, від 11.06.2020 у справі №   916/3206/17, від 03.06.2020 у справі № 910/18031/14, від 19.05.2020 у справі № 908/2332/19, від 03.03.2020 у справі № 904/7965/16, від 20.02.2019 у справі № 5005/2329/2011, від 16.01.2020 у справі № 911/5186/14, та підтримана Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 16.07.2020 у справі № 910/4475/19 щодо кола осіб, які мають право оскаржити судові рішення у справах про банкрутство,
-          постанові від 19.01.2021 у справі №916/4181/14, а також Верховним Судом у постановах від 25.06.2020 у справі № 916/1965/13, від 21.09.2020 у справі № 916/2878/14, від 04.11.2020 у справі № 904/9024/16 про те, що визначення статусу вимог кредитора (конкурсні чи поточні) пов`язується безпосередньо з моментом виникнення цих вимог; набуття статусу кредитора законодавець пов`язує з наявністю у особи (як фізичної, так і юридичної) грошових вимог до боржника,
-          у постановах від 07.06.2018 у справі № 904/4592/15, від 21.05.2018 у справі № 904/10198/15 , від 18.04.2018 у справі № 914/1126/14, від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, від 24.10.2019 у справі № 910/10542/18, від 02.06.2022 у справі № 917/1384/20, від 01.12.2022 у справі №918/1154/21, від 27.02.2024 у справі № 902/1406/15 щодо обов`язку суду з надання правового аналізу поданих кредиторських вимог,
-          від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18, від 01.12.2022 у справі №   918/1154/21, від 27.02.2024 у справі №902/1406/15, від 29.03.2018 у справі № 916/4644/15  щодо покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора.
- у постанові від 29.03.2018 у справі №916/4644/15, від 20.06.2019 у справі №   915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №   908/2189/17, від 10.02.2020 у справі № 909/146/19, від 27.02.2020 у справі № 918/99/19, від 13.10.2021 у справі № 904/2104/19 щодо підтвердження грошових вимог первинними документами або рішенням юрисдикційного органу,
- у постанові від 20.06.2021 у справі № 814/803/17 щодо принципу змагальності сторін у господарському судочинстві,
- від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18 про те, що необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи,
від 23.04.2019 у справі № 910/21939/15 та від 11.07.2019 у справі №   904/2394/18, від 26.07.2022 у справі № 904/4608/21 щодо принципів змагальності та диспозитивності при розгляді кредиторських вимог,
-          від 08.04.2021 у справі № 904/4262/17, від 07.10.2020 у справі №   914/2404/19, від 11.02.2020 у справі № 904/8484/16, від 07.08.2019 у справі №922/1014/18, від 01.03.2023 у справі №902/221/22 щодо підвищеного стандарту доказування обґрунтованості кредиторських вимог,
-          від 05.07.2019 у справі №910/4994/18 щодо підтвердження реальності здійснення господарських операцій, 
від 23.04.2019 у справі №910/21939/15, від 27.07.2020 у справі №904/2104/19 (п. 21) про те, що тягар доведення наявності вимог до боржника належними, достатніми та допустимими доказами покладається саме на кредитора
-          від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010, від 21.11.2018 у справі № 577/5321/17, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, № 904/5314/20, від 19.07.2022 у справі № 904/4790/21, від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 11.02.2020 у справі №922/1159/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 щодо презумпції правомірності правочину,
-          від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі №   910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 щодо права оспорювати правочин не лише у сторін правочину, але й інших, третіх осіб. 
26.           ОСОБА_3 доводить, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові було помилково зроблено висновок про те, що кредитором не було надано доказів підтвердження наявності у ОСОБА_1 суми позики у розмірі 300 000 доларів США, а лише в частині від цієї суми, оскільки надані ОСОБА_1 до суду першої інстанції документи за згаданий період підтверджують наявність у нього задекларованого доходу у розмірі, який дозволяв надати позику на суму, передбачену Договором позики.
27.          На думку скаржника, враховуючи відсутність судових рішень про визнання недійсним договору про надання позики від 17.04.2017, укладеного між ОСОБА_1 (Кредитор) та ОСОБА_2 (Боржник), з огляду на приписи статті 14 ГПК України, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові помилково дійшов висновків про сумнівність дійсності правочину, що став підставою для подання заяви ОСОБА_1 з грошовими вимогами до  

ОСОБА_2 . Позиція інших учасників справи
28.          12.05.2025 від арбітражного керуючого Павлової Ю. М. та 16.05.2025 від ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення, в яких керуючий реструктуризацією та боржник підтримують доводи касаційної скарги. 
29.          26.05.2025 від АТ "Банк Кредит Дніпро" надійшли пояснення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в яких кредитор просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, стверджуючи про непідтвердження ОСОБА_1 своїх вимог до боржника. 

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ           
А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
30.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
31.          Зі встановлених судами попередніх інстанцій обставин вбачається, що заява ОСОБА_1 про визнання грошових вимог до боржника в розмірі 11   733 210,03 грн обґрунтована невиконанням боржником укладеного між ними договору позики на суму 300 000 доларів США. На підтвердження своїх вимоги кредитор надав вказаний договір, додаткову угоду про продовження строку повернення позики, розписку про отримання боржником від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 300 000 доларів США.
32.          Отже предметом касаційного перегляду у цій справі постало питання щодо визнання грошових вимог кредитора до боржника, що виникли на підставі договору позики, укладеного між фізичними особами, та розписки. 
33.          Здійснивши перевірку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, оцінивши доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги та направлення справи в частині розгляду грошових вимог ОСОБА_1 до боржника на новий розгляд до суду першої інстанції, з наступних підстав. 
34.          Відповідно до ч. 1 ст. 113 КУзПБ провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.
35.          За змістом ст. 1 КУзПБ грошове зобов`язання (борг) - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.
36.          Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУзПБ подання кредиторами грошових вимог до боржника - фізичної особи та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.
37.          Порядок звернення кредиторів із вимогами до боржника у справі про банкрутство юридичних осіб та порядок розгляду судом відповідних заяв регламентовані, зокрема, статтями 45, 46, 47 КУзПБ.
38.          Конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (ч. 1 ст. 45 КУзПБ).
39.          У питанні порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство та ролі й обов`язків суду на цій стадії судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду враховує усталені правові висновки Верховного Суду, що полягають у такому: 
- заявник сам визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені вимоги; проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство. Під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанова від 26.02.2019 у справі №            908/710/18);
- у попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником. Заявлені до боржника грошові вимоги конкурсних кредиторів можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (постанова від 26.02.2019 у справі №            908/710/18);
- на стадії звернення кредиторів з вимогами до боржника та розгляду зазначених вимог судом принципи змагальності та диспозитивності у справі про банкрутство проявляються у наданні заявником відповідних документів на підтвердження своїх кредиторських вимог та заперечень боржника та інших кредиторів проти них (постанова від 23.04.2019 у справі №910/21939/15);
- покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог. Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів (постанова від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18);
- розглядаючи кредиторські вимоги суд, в силу норм статей 45 - 47 КУзПБ, має належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів (договори, накладні, акти, судові рішення, якими вирішено відповідний спір тощо), перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності), та аргументам, запереченням щодо цих вимог з урахуванням чого з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання (постанова від 21.10.2021 у справі № 913/479/18).
- використання формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами та визнання кредиторських вимог без надання правового аналізу поданій заяві з кредиторськими вимогами, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника. Наведене порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами. Для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами з застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення обґрунтованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанова від 07.08.2019 у справі № 922/1014/18);
- сутність підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство полягає, зокрема, в такому: перевірка обґрунтованості та розміру вимог кредиторів здійснюється судом незалежно від наявності розбіжностей щодо цих вимог між боржником та особами, які мають право заявляти відповідні заперечення, з одного боку, та кредитором, що заявив грошові вимоги до боржника, з іншого боку; при визнанні вимог кредиторів у справі про банкрутство слід виходити з того, що визнаними можуть бути лише вимоги, щодо яких подано достатні докази наявності та розміру заборгованості; під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство визнання боржником або арбітражним керуючим обставин, якими кредитор обґрунтовує свої вимоги (частина перша статті 75 ГПК України), саме по собі не звільняє іншу сторону від необхідності доведення таких обставин в загальному порядку (постанова від 22.12.2022 у справі № 910/14923/20). 
40.          За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц).
41.          Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 01.03.2023 у справі    № 902/221/22 зробив такі висновки:

Задля унеможливлення загрози визнання господарським судом фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, на кредитора-фізичну особу, як заявника грошових вимог на підставі боргової розписки, покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування у разі виникнення вмотивованих сумнівів сторін у справі про неплатоспроможність фізичної особи щодо обґрунтованості вимог такого кредитора. 

Під час розгляду заяви кредитора з відповідними грошовими вимогами до боржника господарському суду варто враховувати достатність (повноту та всебічність) поданих доказів як взаємозв`язок їх сукупності, що дозволяє суду зробити достовірний висновок про існування заборгованості за борговою розпискою.

У разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім.

При цьому, визначена приписами статті 204 ЦК України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину не спростовує відповідного обов`язку заявника-кредитора, вимоги якого підтверджені борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог.

Таким чином, не досліджуючи дійсність відповідного правочину, що виходить за межі предмета розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника, господарський суд у справі про неплатоспроможність фізичної особи, вирішуючи питання про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою, може надати правову оцінку реальності (дійсності) таких зобов`язань на підставі інших доказів, що підтверджують/спростовують фінансову спроможність цього кредитора щодо надання відповідної позики.
42.           ОСОБА_1 до суду першої інстанції  були подані письмові пояснення щодо джерел походження коштів, наданих ним у позику боржнику до яких додано докази на підтвердження своїх тверджень.
43.           Відмовляючи у визнанні грошових вимог ОСОБА_1 до боржника, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявником не надано належних доказів на підтвердження походження грошових коштів, при цьому вказавши, що "матеріали справи містять довідки від АТ "Банк Кредит Дніпро" та від АТ КБ "ПриватБанк", однак заявлена сума у розмірі 300 000 доларів США є недоведеною, адже походження грошових коштів може бути підтверджено лише в певній від цієї суми частині".  
44.          Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
45.          Проте зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції не надав жодної оцінки поданим ОСОБА_1 до пояснень відомостям з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, довідці з ДПІ у Шевченківському районі м. Дніпра. 
46.          Разом з тим, Верховний Суд відзначає, що обмежившись зауваженням "походження грошових коштів може бути підтверджено лише в певній від цієї суми частині" суд апеляційної інстанції не здійснив належного дослідження відомостей у вказаних банківських довідках щодо кількості та сум депозитів заявника, періодів їх відкриття та закриття, як і не встановив в якій саме частині від розміру заявленого боргу походження грошових коштів підтверджено заявником. 
47.          Сумніви суду апеляційної інстанції щодо наявності грошових вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з огляду на друковану форму розписки, відсутність примусового стягнення боргу з боку позикодавця та відсутності забезпечення позики самі по собі не можуть спростувати доводи заявника та подані ним докази щодо походження грошових коштів, наданих ним на підтвердження надання позики боржнику, відтак і наявності грошових вимог, без належного дослідження як окремого так і у сукупності всіх доказів у справі. 
48.          Зважаючи на викладене, Верховний Суд вважає висновки суду апеляційної інстанції передчасними та зробленими без належного з`ясування фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
49.          Разом з тим Верховний Суд не може визнати обґрунтованими і висновки суду першої інстанції про визнання в повному обсязі заявлених вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , оскільки ухвала суду першої інстанції також не містить відображення наданої судом оцінки поданим заявником доказам походження грошових коштів, наданих у позику боржнику, що свідчить про неврахування судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 01.03.2023 у справі    № 902/221/22.
50.          Верховний Суд також зауважує, що судом першої інстанції при розгляді вимог ОСОБА_4 в частині нарахованих ним 3% річних на суму заборгованості за період з 02.03.2021 по 30.10.2023 не було враховано положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
51.          Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
52.          Проте ухвалені у даній справі ухвали місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду в частині розгляду грошових вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не можна визнати обґрунтованими, оскільки судами допущено неповне з`ясування фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
53.          За таких обставин, відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи перешкоджає прийняттю рішення по суті справи, тому постановлені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції в цій частині.

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
54.          Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
55.          Враховуючи вищевикладене та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 308, ст. 310 ГПК України, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а прийняті у справі судові рішення судів попередніх інстанцій в частині розгляду грошових вимог ОСОБА_1 скасуванню та направленню справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. 

В. Розподіл судових витрат
56.          Частиною чотирнадцятою статті 129 ГПК України передбачено, що якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки в цьому випадку справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 308,  310,    315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,

ПОСТАНОВИВ :

1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
2.          Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.02.2025, ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2024 (щодо грошових вимог ОСОБА_1 ) та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2024 за  результатами попереднього судового засідання в частині грошових вимог ОСОБА_1 у справі №   904/5059/23 скасувати.
3.          Справу №   904/5059/23 в частині розгляду грошових вимог ОСОБА_1 передати до Господарського суду Дніпропетровської області на новий розгляд. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 В. Пєсков

Судді                                                                                                    В. Картере

                                                                                                    К. Огороднік