ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року 
м. Київ

cправа №  922/3961/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючий), Ємця А. А., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О., 
представників учасників справи:
позивача - Квартенко О. Р. (адвокат), 
відповідача -  Шемаєв В. В. (адвокат),
третьої особи - не з`явився,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції
касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут"
на рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2024 та
постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2025
за позовом Фізичної особи-підприємця Неходи Віталія Миколайовича
до Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на, стороні відповідача - Акціонерне товариство "Харківобленерго"
про визнання дій протиправними.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.          Короткий зміст позовних вимог
1.1.          Фізична особа - підприємець Нехода Віталій Миколайович (далі - ФОП Нехода В. М., Підприємець, позивач) звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут" (далі - ПАТ "Харківенергозбут", Товариство, відповідач, скаржник) про визнання дій Товариства щодо стягнення заборгованості за поставлену у період з квітня до червня 2023 року електричну енергію за договором від 24.03.20.2023 № 61-120 (далі - Договір) у загальній сумі 33 743,82 грн протиправними.

1.2.          На обґрунтування вимог послався на те, що Товариство безпідставно здійснило нарахування заборгованості за поставлену електричну енергію у розмірі 35 540,17 грн за період із квітня 2023 року до червня 2023 року та безпідставно направило позивачу претензію від 21.07.2023 № 32 про стягнення цієї заборгованості. Позивач своєчасно та у повному обсязі оплатив усі спожиті ним за означений період обсяги електричної енергії. При цьому, відповідач не виставляв позивачу жодних рахунків на оплату спірної суми заборгованості. Заборгованість відповідачем нараховано за обсяги енергоспоживання, які за Договором не поставлялися та Підприємцем не споживалися, які фактично спожиті в період окупації міста Ізюм Харківської області.

2.          Короткий зміст судових рішень
2.1.          Справа розглядалася судами неодноразово.

2.2.          Господарський суд Харківської області рішенням від 20.11.2023 у справі               № 922/3961/23, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 28.02.2024, позов задовольнив повністю.

2.3.          Верховний Суд постановою від 09.05.2024 скасував рішення Господарського суду Харківської області від 20.11.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.02.2024 у справі № 922/3961/23, справу передав на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

2.4.          За результатами нового розгляду, рішенням Господарського суду Харківської області від 21.11.2024 у справі № 922/3961/23 (суддя Шатерніков М. І.) позов задоволено повністю; визнано дії Товариства  щодо стягнення заборгованості за поставлену електроенергію за Договором у період із квітня до червня 2023 року у загальній сумі 33 743,82 грн протиправними; стягнув з Товариства на користь Підприємця 2 684,00 грн судового збору.

2.5.          Постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 (колегія суддів: Хачатрян В. С., Россолов В. В., Склярук О. І.) рішення Господарського суду Харківської області від 20.11.2024 у справі № 922/3961/23 залишено без змін.

2.6.          Судові рішення мотивовано тим, що обраний позивачем спосіб захисту права (очікування безперебійного отримання та споживання електричної енергії) шляхом визнання дій постачальника по нарахуванню заборгованості, наявність якої зумовлює подальші дії по відключенню від споживання електричної енергії, є належним та ефективним способом захисту порушених прав та інтересів Підприємця. За висновками судів, правомірні очікування належності дій особи у правовідносинах також є правом, яке підлягає захисту.

2.7.          Ураховуючи наявні правовідносини, які склались між учасниками спору, зокрема, невизнання наявної заборгованості позивачем, повідомлення відповідача про припинення електропостачання за Договором у т.ч. і реальна можливість вчинення таких дій з боку відповідача, обраний позивачем спосіб захисту не протирічить правовідносинам що склались між сторонами. За висновками судів, істотним також є те, що Товариство не зверталося до суду із вимогами про стягнення спірної заборгованості, що б дозволило відповідачу здійснити захист своїх прав в межах такої справи.

2.8.          Відповідач безпідставно включив до акта приймання-передачі електричної енергії за квітень 2023 року обсяг спожитої електричної енергії за показниками лічильника обліку електроенергії № 024298, який був пошкоджений та замінений на новий, та, відповідно, безпідставно нарахував за цими показами вартість спожитої позивачем електричної енергії у розмірі 33 743,82 грн. Означений лічильник та приєднана до нього лінія електропередач до 24.04.2023 зазнали пошкоджень та не функціонували, отже, позивач фізично не міг спожити обліковану зазначеним лічильником електричну енергію. Враховані відповідачем обсяги спожитої електричної енергії були фактично спожиті в період окупації міста Ізюм Харківської області. У період окупації відповідач не поставляв і не міг поставляти електричну енергію на вищевказані об`єкти нерухомості протягом усього періоду окупації міста Ізюм Харківської області, оскільки уся електрична енергія поставлялася у місто Ізюм Харківської області в період окупації не з енергетичної системи України.

3.          Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1.          Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 у справі № 922/3961/230, а справу передати на новий розгляд.

4.          АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4.1.          Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1.1.          Як на підставу касаційного оскарження відповідач посилається на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.1.2.          Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги з посиланням на пункт  1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування положень частини першої статті 15, частини першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №   569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 та у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 923/364/19, від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19.

4.1.3.          У цьому контексті скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції не дослідили та не встановили: яке порушене право та/або законний інтерес позивача є об`єктом судового захисту; чи є обраний позивачем у цій справі спосіб захисту порушених прав належним та ефективним; чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором, зокрема чинним законодавством, що регулює відносини, пов`язані з постачанням електричної енергії, та/або укладеним між сторонами Договором про постачання електричної енергії.

4.1.4.          За твердженням скаржника, суди попередніх інстанцій не врахували обставини того, що позивач не заявляв вимогу про визнання невідповідності визначеного обсягу спожитої електроенергії за спірний період, не надав докази звернення до постачальника електричної енергії та/або оператора системи розподілу в порядку статті 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" та пункту 8.1.2. ПРРЕЕ щодо незгоди з обсягами розподіленої та спожитої електричної енергії. Оскільки позивач вважає, що дані засобу обліку не відповідають дійсності, то саме Акціонерне товариство "Харківобленерго" (далі - АТ "Харківобленерго") мало бути відповідачем у спорі.

4.1.5.          Із посиланням на висновки, які викладені у постанові Верховного Суду                      від 13.05.2024 у справі № 925/1205/23, скаржник наголошує на тому, що заявлення позивачем вимог у справі до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові.

4.1.6.          Скаржник також зазначає про те, що суди в порушення вимог статей 13, 86, частини п`ятої статті 236 ГПК України не дослідили докази та обставини щодо обсягу розподіленої та спожитої електричної енергії, яку обрахував АТ "Харківобленерго", як оператор системи розподілу (ОСР) за спірний період.

4.1.7.          Суди також не дослідили лист третьої особи (долучений до матеріалів судової справи), яким повідомлено відповідача про проведене коригування даних комерційного  обліку по споживачу - ФОП Нехода В. М., які після відновлення доступу Товариства до платформи Датахаб, будуть завантажені до неї. Означений лист, на думку скаржника, має суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки доводить наявність підстав для закриття провадження у справі. Зокрема, що предмет спору існував на момент порушення провадження у справі та припинив своє існування у процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

4.1.8.          Судами першої та апеляційної інстанції у спірних питаннях не застосовані положення пункту 4.12 розділу IV ПРРЕЕ, статті 53 Закону України "Про ринок електричної енергії" та положення Кодексу комерційного обліку, а тому із посиланням на положення пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування означених норм права у подібних до цієї справи правовідносинах.

4.2.          Доводи інших учасників справи
4.2.1.          Підприємець своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористався.

5.          СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
5.1.1.          Позивач є власником нежитлових приміщень у місті Ізюм Харківської області, що знаходяться за адресами: просп. Незалежності, буд. 50 та вул. Соснова, буд. 1-Г.

5.1.2.          Відносини щодо споживання позивачем електричної енергії мають довготривалий характер, зокрема, ФОП Нехода В. М. приєднався до умов договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії на умовах договору про постачання електричної енергії від 01.06.2004 № 61-120  за особовим рахунком № 61120 бази даних абонентів постачальника за регульованими тарифами.

5.1.3.          Відповідно до додатку до Заяви-приєднання, розподіл електричної енергії відбувався до об`єктів позивача, які розташовані за адресою: 1) м. Ізюм, пр. Незалежності, б. 50, номер приладу обліку - 046099, EIC код точки комерційного обліку за об`єктом споживача - 62Z6934700040873; 2) м. Ізюм, вул. Соснова, номер приладу обліку - 024298, EIC код точки комерційного обліку за об`єктом споживача - 62Z5086057272381.

5.1.4.          Із 24.02.2022 до 11.09.2022 у місті Ізюм Харківської області з велися активні бойові дії, а починаючи з 01 квітня до 08 вересня 2022 року місто знаходилося під окупацією. Після деокупації міста Ізюм до листопада / грудня 2022 року до міста не було вільного доступу у зв`язку з проведенням робіт з розмінування та інших військових заходів, що є загальновідомими обставинами.

5.1.5.          Після деокупації міста Ізюм Харківської області позивач із березня 2023 року відновив свою господарську діяльність у зазначеному місті.

5.1.6.          АТ "Харківобленерго" є оператором системи розподілу електричної енергії, а Товариство є постачальником електричної енергії щодо споживачів на території Харківської області.

5.1.7.          З метою забезпечення електропостачання належних позивачу об`єктів нерухомості 24.03.2023 між Підприємцем, як споживачем, та Товариством, як постачальником, укладений договір № 61-120 про постачання електричної енергії, шляхом складання та подання позивачем заяви-приєднання до Договору, що є додатком № 1 до Договору. 

5.1.8.          Відповідно до пункту 2.1. договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору. Початком постачання електричної енергії споживачу є дата, зазначена в заяві-приєднанні, яка є додатком до цього договору (пункт 3.1 Договору).

5.1.9.          Згідно з пунктами 5.1, 5.2 Договору споживач розраховується із постачальником за спожиту електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої Регулятором, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є Додатком 3 до цього Договору. Спосіб визначення ціни за електричну енергію, відповідно до пункту 5.2. Договору, зазначається в комерційній пропозиції Постачальника.

5.1.10.          Відповідно до заяви-приєднання до договору № 61-120, що є додатком № 1 до цього договору, та додатку до цієї заяви, що були складені ФОП Неходою В. М., а також згідно з умовами Договору Товариство з квітня 2023 року здійснює постачання електричної енергії на два об`єкти Споживача у місті Ізюм Харківської області за наступними адресами: просп. Незалежності, буд. 50 та вул. Соснова, буд. 1-Г.

5.1.11.          При цьому, позивач вказує про те, що до 24.03.2023 (дати укладання Договору) між ним та Товариством не було жодних правовідносин, оскільки постачальником електричної енергії позивачу було "YASNO".

5.1.12.          На об`єкті позивача за адресою: м. Ізюм, вул. Соснова, буд. 1-Г, внаслідок бойових та окупаційних дій зазнали пошкоджень лінії електропередач та лічильник обліку електроенергії. Отже, 11.04.2023 позивач звернувся до Ізюмського РРЕ АТ "Харківобленерго" із заявою, в якій просив направити представника для відновлення електропостачання та замінити лічильник на зазначеному об`єкті.

5.1.13.          Договір про постачання електричної енергії є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії споживачам постачальником та укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, шляхом приєднання споживача до умов цього договору, згідно із заявою-приєднання яка є додатком 1 до цього договору. Умови цього договору розроблені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 року №312, та є однаковими для всіх споживачів (п. 1.1., 1.2. договору).

5.1.14.          Так, 24.04.2023 АТ "Харківобленерго" здійснило відновлення ліній електропередач до об`єкта позивача за адресою: м. Ізюм, вул. Соснова, буд. 1-Г та заміну пошкодженого лічильника обліку електричної енергії № 024298 на новий лічильник № 081514, про що складені акт технічної перевірки та заміни розрахункових засобів обліку до 1 кВ від 24.04.2023 та акт прийому-здачі виконаних робіт (надання послуг) від 24.04.2023 № 766/125.

5.1.15.          Наведене свідчить, що відповідач за Договором поставляв позивачу електричну енергію на дві точки розподілу, на яких розміщено по одному засобу вимірювання, зокорема, за адресою: м. Ізюм, просп. Незалежності, буд. 50 показники обсягу спожитої енергії розраховувались згідно з показаннями лічильника № 46099; за адресою: м. Ізюм, вул. Соснова, буд. 1-Г показники обсягу спожитої енергії розраховувались згідно з показаннями лічильника № 81514.

5.1.16.          Підприємець вказує на те, що у липні 2023 року отримав від Товариства претензію від 21.07.2023 № 32, у якій відповідач зазначав, що станом на 21.07.2023 сума заборгованості позивача  складає 35 540,17 грн, з яких: заборгованість за поставлену електричну енергію за період квітня-червня 2023 року - 33 743,82 грн, 3 % річних за період травня-червня 2023 року - 101,75 грн та 1  694,60 грн пеня нарахована за період травень-червень 2023 року.

5.1.17.          У зв`язку з чим у вересні 2023 року Підприємець звернувся до суду з позовом про визнання дій відповідача щодо стягнення заборгованості за поставлену у період з квітня до червня 2023 року електричну енергію за Договором у загальній сумі 33   743,82 грн протиправними.

5.1.18.          На обґрунтування свої вимог позивач зазначив, що він своєчасно та у повному обсязі оплатив усі спожиті за період з квітня до червня 2023 року обсяги електричної енергії, а відповідач не виставляв позивачу жодних рахунків на оплату спірної суми заборгованості, спірна сума заборгованості була нарахована відповідачем за обсяги енергоспоживання, які відповідачем позивачу за Договором не поставлялися та ним не споживалися, а були фактично спожиті в період окупації міста Ізюм Харківської області.

5.1.19.          Крім того, позивач просив суд врахувати, що за Договором, укладеним із відповідачем у березні 2023 року ним спожито за період квітень-серпень 2023 року загалом 561,8 кВт. Зокрема, згідно з показаннями лічильника № 46099 за адресою: м.Ізюм, просп. Незалежності, буд. 50 спожито 510 кВт., а згідно з показаннями лічильника № 81514 за адресою: м.Ізюм, вул. Соснова, буд. 1-Г спожито 51,8 кВт. Зазначені об`єми спожитої електричної енергії своєчасно оплачені позивачем, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями, наявними у матеріалах справи.

6.          Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
6.1.1.          Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.1.2.          Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
7.          Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
7.1.          Причиною виникнення спору є наявність/відсутність підстав для визнання дій Товариства щодо стягнення заборгованості за поставлену у період з квітня до червня 2023 року електричну енергію за Договором протиправними.

7.2.          Причиною подання касаційної скарги стала незгода позивача з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог. 

7.3.          Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права  в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.4.          Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

7.5.          Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.6.          При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

7.7.          Так, із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник   зазначає про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права (статті 15, 16 ЦК України та стаття 20 ГК України) в оскаржуваних судових рішеннях не відповідають приписам наведених норм та винесені без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду перелік яких наведений у пункті 4.1.2. цієї постанови.

7.8.          Крім того, у касаційній скарзі скаржник посилається на необхідність формування висновків Верховного Суду у застосуванні положень пункту 4.12 розділу IV ПРРЕЕ, статті 53 Закону України "Про ринок електричної енергії" та положення Кодексу комерційного обліку у спірних правовідносинах.

7.9.          Як вже було зазначено вище, справа розглядалася судами неодноразово.

7.10.          Зокрема, у постанові від 09.05.2024 у цій же справі Верховний Суд, передаючи справу на новий розгляд, вказав на необхідність установлення судами, чи заявлені вимоги у контексті спірних правовідносин є належні та ефективні.

7.11.          Так, Верховний Суд у постанові від 09.05.2024 зазначив, зокрема, що під час вирішення спору у цій справі суди попередніх інстанцій не встановили, яке порушене право та/або законний інтерес позивача є об`єктом судового захисту у цій справі.
Як вбачається з оскаржуваних судових рішень у цій справі, суди попередніх інстанцій розглянули позовні вимоги та вирішили спір по суті справи, однак судові рішення у цій справі не містять висновків щодо належності та ефективності такого обраного позивачем способу захисту порушеного права та/або інтересу, як визнання дій Товариства щодо стягнення заборгованості за поставлену у період з квітня до червня 2023 року електроенергію за договором у загальній сумі 33   743,82 грн протиправними.
Зокрема, суди попередніх інстанцій не застосували при вирішенні спору у цій справі норми статей 15, 16 ЦК України та статті 20 ГК України, не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права та не з`ясували, чи має місце порушення, невизнання або оспорювання відповідачем прав та/або законних інтересів позивача, а якщо порушене право та / або інтерес позивача існує, то в чому воно полягає та чи підлягає воно захисту в обраний позивачем спосіб відповідно до викладеної в позові вимоги, чи буде такий захист ефективним. Суди не встановили, чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або Договором, зокрема чинним законодавством, що регулює відносини, пов`язані з постачанням електричної енергії, та/або укладеним між сторонами Договором про постачання електричної енергії споживачу, чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним для захисту та відновлення його порушеного права та/або інтересу у спірних правовідносинах, у тому числі і за тих обставин, що склалися у цій конкретній справі.

7.12.          Відповідно до частини першої статті 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

7.13.          За наслідками нового розгляду суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановив, зокрема, що позивач, звертаючись до суду за захистом своїх невизнаних і порушених прав, та обираючи спосіб захисту у правовідносинах, що склались з відповідачем, виходив з того, що Товариство у рахунок за квітень 2023 року в межах дії Договору, неправомірно включило обсяг електричної енергії згідно з показаннями лічильника № 024298 (за адресою м. Ізюм, вул. Соснова, буд. 1-Г), яка фактично не споживалася позивачем, оскільки до дати укладання Договору (24.03.2023) будь-яких дій, як оператором (третьої особою), так і постачальником (відповідачем) на відновлення лінії електропередач та заміни лічильника не вчинялося. Одночасно, відповідач у спірних правовідносинах, висловлював незгоду щодо здійснення нарахування вартості споживаної електричної енергії лише відповідно до показів лічильників № 046099 (за адресою м. Ізюм, просп. Незалежності, буд. 50) та №081514 (за адресою м. Ізюм, вул. Соснова, буд. 1-Г). При цьому, саме з посиланням на наявну заборгованість за поставлену електричну енергію згідно з показаннями лічильника № 024298 повідомляв позивача, як споживача, про припинення електропостачання за Договором.

7.14.          Врахувавши означені вище обставини (невизнання наявної заборгованості позивачем, здійснені відповідачем повідомлення позивача від 22.08.2023 про припинення електропостачання за Договором у т.ч. і реальна можливість вчинення таких дій з боку відповідача), суди і дійшли висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту не протирічить правовідносинам, які склались між сторонами спору. При цьому суди також врахували неможливість захисту позивачем свої прав у межах спору про стягнення, оскільки відповідач такого спору не ініціював та не звертався до суду з вимогою про стягнення заборгованості. Натомість, реальність вчинення відповідачем дій щодо припинення/відключення електропостачання за Договором із посиланням на наявність спірної суми заборгованості (відповідач розпочав процедуру відключення позивача від постачання електричної енергії, направивши попередження про припинення постачання електричної енергії від 22.08.2023) яку позивач не визнає, і зумовили звернення позивача до суду з цим позовом.

7.15.          Суди встановивши обставини, що відповідач спірну суму заборгованості розрахував, виходячи із показників трьох засобів вимірювання - № 081514,                      № 046099 та № 024298.

7.16.          Однак,  відповідно до Договору  та актів технічної перевірки та заміни розрахункових засобів обліку до 1 кВ від 24.04.2023, акта прийому-здачі виконаних робіт (надання послуг) від 24.04.2023 № 766/125, поставка електричної енергії позивачу здійснювалася лише на дві точки розподілу, на яких встановлено по одному засобу вимірювання. Зокрема, за адресою: м. Ізюм, пр-т. Незалежності, буд. 50 - показники обсягу спожитої енергії розраховувались згідно з лічильником № 46099; за адресою: м. Ізюм, вул. Соснова, буд. 1-Г - показники обсягу спожитої енергії розраховувались згідно з лічильником № 81514.

7.17.          Тобто, лічильник № 024298 не входить до об`єктів споживання позивача. Вказане також підтверджується додатком до заяви-приєднання до Договору. Означений лічильник разом із лінією електропередач зазнав пошкоджень під час окупації м. Ізюм Харківської області. При цьому, відповідач означеного не спростував (докази протилежного в матеріалах  справи відсутні).

7.18.          Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що суди надали оцінку поданим позивачем доказам та встановили, що здійснений відповідачем розрахунок вартості спожитої електричної енергії є безпідставним, оскільки лічильник № 024298 та приєднана до нього лінія електропередач до 24.04.2023 зазнали пошкоджень і не функціонували. При цьому, суди зазначили, що з наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити коли саме було зафіксовано попередній показник цього лічильника. При цьому, відповідачем не доведено, що саме позивач спожив спірний обсяг електричної енергії у т.ч. і обставин, що позивач мав можливість спожити саме ті обсяги електричної енергії, з якої виходив відповідач, нараховуючи розмір заборгованості за квітень 2023 року. Означені висновки суду ґрунтуються на тому, що у травні - серпні 2023 року  позивачем було спожито та сплачено електроенергію за Договором згідно з показаннями за двома точками розподілу у значно менших обсягах.

7.19.          Отже, за висновками судів, відповідачем не доведено, що розрахунок здійснений відповідачем за обсяги спожитої електричної енергії саме за укладеним між сторонами спору Договором.

7.20.          Встановивши наявність порушення відповідачем спірними нарахуваннями  прав позивача, суди і дійшли висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, законними, підтвердженими матеріалами справи і такими, що підлягають задоволенню у спосіб обраний позивачем.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України 
7.21.          Колегія суддів зазначає, що як неодноразово наголошував Верховний Суд, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

7.22.          Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

7.23.          Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

7.24.          Суд також враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

7.25.          Колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

7.26.          Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

7.27.          Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; від 25.04.2018 у справі № 925/3/17; від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16; від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц; від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц; від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц та № 522/2110/15-ц; від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

7.28.          Як вже зазначено вище, на думку скаржника, судами попередніх судових інстанцій при вирішенні спору не дослідили та не встановили, яке саме порушене право та/або законний інтерес позивача є об`єктом судового захисту. Висновки судів в цій частині не відповідають висновкам Верховного Суду, які викладені у постановах у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №   569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 та у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 923/364/19, від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19.

7.29.          У вирішенні означених доводів касаційної скарги Суд зазначає таке.

7.30.          Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

7.31.          Згідно із частиною другою статті 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

7.32.          Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14, від 22.09.2022 у справі №     462/5368/16-ц, від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18).

7.33.          Безпосередню мету, якої прагне досягнути позивач звертаючись з позовом до суду, втілює спосіб захисту порушеного права, застосування якого має за ціль попередити, усунути чи компенсувати наслідки порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного цивільного права та інтересу.

7.34.          Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

7.35.          Таким чином із наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити в рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

7.36.          Отже, у кожного способу є свій об`єкт захисту та свої умови застосування. Захист цивільних прав та інтересів відбувається у конкретний спосіб. З огляду на положення процесуального закону (зокрема статті 236, 237, 267, 269, 270, 282 ГПК України) суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), чи існує у позивача право та/або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист належним чи ефективним за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.

7.37.          Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

7.38.          Велика Палата Верховного Суду також зазначала, що особливість спорів про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань полягає в тому, що позивач просить суд підтвердити (визнати) існуючий стан прав і обов`язків у договірних відносинах з іншою стороною для правової визначеності сторін договору в цих відносинах, однакового розуміння ними своїх прав та обов`язків за цим договором.

7.39.          Саме цим спори про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань відрізняються від спорів про зміну, припинення правовідносин (наприклад, зміну, розірвання договору), коли договірні відносини між сторонами змінюються або припиняються внаслідок судового рішення.

7.40.          У постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.  Спосіб захисту, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, є превентивним способом захисту інтересу особи у правовій визначеності, шляхом заявлення позову про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку у боржника.

7.41.            У вирішенні спору у справі № 910/14224/20 Велика Палата Верховного Суду (у застосуванні положень статті 16 ЦК України) також зазначила, що, якщо дії або бездіяльність інших осіб створюють для особи правову невизначеність щодо її прав і обов`язків у відносинах із цими особами, така особа може звернутись до суду для захисту свого інтересу у правовій визначеності у відносинах із цими особами.

7.42.          Як вже було зазначено вище, у цій справі позивач звернувся до суду з позовом про визнання дій відповідача (постачальника електричної енергії за Договором) щодо стягнення заборгованості за поставлену у період з квітня по червень 2023 року електроенергію за Договором у загальній сумі 33   743,82 грн протиправними. Вимоги обґрунтовував тим, що визначені відповідачем обсяги електричної енергії позивачем не споживалися та які фактично спожиті в період окупації міста Ізюм Харківської області. 

7.43.          У той же час відповідачем зазначені вимоги не визнаються. Саме з посиланням на наявну заборгованість за поставлену електричну енергію згідно з показаннями лічильника № 024298 повідомляв позивача, як споживача, про припинення електропостачання за Договором, що свідчить про наявність спору.

7.44.          Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що у вирішенні вимог позивача суди виходили із того, що відповідно до норм статей 16 ЦК України та 20 ГК України права та законні інтереси захищаються, у тому числі, шляхом визнання наявності або відсутності прав. Обраний позивачем спосіб захисту права (очікування безперебійного отримання та споживання електричної енергії) шляхом визнання дій постачальника по нарахуванню заборгованості, що зумовлює подальші дії по відключенню, є належним та ефективним. Правомірні очікування належності дій особи у правовідносинах також є правом, яке підлягає захисту.

7.45.          Тобто, визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є належним способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

7.46.          Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає змісту порушеного права позивача та забезпечує ефективне поновлення його прав є обґрунтованим та у повній мірі відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 26.01.2021 у справі                       № 522/1528/15-ц та у постанові від 19.10.2022 у справі № 910/14224/20.

7.47.          При цьому Суд виходить із завдань господарського судочинства та верховенства права. З огляду на встановлені фактичні обставини спору, зокрема, що оспорювані дії відповідача створюють для позивача правову невизначеність щодо його інтересу, прав і обов`язків у відносинах, обраний позивачем спосіб захисту права є належним та ефективним. 

7.48.          Водночас проаналізувавши наведені скаржником постанови, Верховний Суд зазначає, що: 
-          у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду розглядала питання щодо стягнення безпідставно одержаних коштів і за зустрічним позовом відповідача до позивача про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018);
-          у справі № 905/1926/16 Велика Палата Верховного Суду розглядала питання щодо зобов`язання відповідача виконати умови договору, а саме: прийняти виконання зобов`язань, шляхом надання актів приймання-передачі електроенергії за визначені позивачем періоди, на таку кількість і вартість електроенергії. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення. Водночас вимога надати акт приймання-передачі електроенергії за відповідним договором купівлі-продажу не може бути предметом позову, оскільки такий акт є підтвердженням наявності чи відсутності фактів передачі однією стороною та прийняття іншою стороною предмета договору (в цій справі - електроенергії). Тобто такий акт є лише доказом виконання сторонами обов`язків за договором, а підписання акту не може розглядатись як окремий обов`язок щодо виконання сторонами договірних зобов`язань. Заявлена позивачем у цій справі вимога про зобов`язання відповідача надати акт приймання-передачі електроенергії за договором купівлі-продажу не приводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення (пункти 49, 52, 53 постанови від 11.09.2018);
-          у справі № 569/17272/15-ц Велика Палата Верховного Суду розглядала питання щодо зобов`язання відповідача здійснити публікацію про порушення авторських прав на твір на офіційному сайті відповідача та стягнення суми компенсації за використання твору. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що предметом спору у цій справі не є однорідні права позивачів. Зокрема, позивач 1 має особисте немайнове право, а позивач 2 виключне майнове, при цьому і належні способи захисту позивачів є різними. Права позивачів виникли не з однієї підстави: відповідно до частини першої статті 437 ЦК України немайнове право позивача 1 виникло в силу закону у зв`язку зі створенням твору з моменту такого створення; натомість майнове право позивача 2 перейшло до нього на підставі договору з позивачем 1 про розподіл майнових прав. З огляду на, що Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вимоги щодо застосування належних способів захисту порушених прав позивачів у цій справі не є нерозривно пов`язаними між собою, а від вирішення спору в частині однієї з вимог не залежить вирішення спору щодо інших вимог. Отже, не існує і інших міркувань щодо розумності і доцільності спільного розгляду позовних вимог позивачів;
-          у справі № 487/10132/14-ц Велика Палата Верховного Суду розглядала питання щодо визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. З огляду на вказане, враховуючи те, що приписи статті 388 ЦК України не застосовуються до вирішення спору за негаторним позовом, немає підстав вирішувати питання про наявність/відсутність волі територіальної громади в особі відповідача 1 на розпорядження спірною земельною ділянкою (пункти 97, 98 постанови від 11.09.2019);
-          у справі № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду розглядала питання щодо визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок (пункти 7.21, 7.27 постанови від 16.06.2020);
-          у справі № 469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду розглядала питання щодо визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного володіння. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 74 постанови від 15.09.2020);
-          у справі № 910/10011/19 Велика Палата Верховного Суду розглядала питання щодо визнання протиправним і скасування розпорядження про реєстрацію статуту Релігійної організації. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що судове рішення про визнання недійсним розпорядження про реєстрацію статуту Релігійної організації в новій редакції не є підставою для вчинення реєстраційних дій, а відповідна позовна вимога не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах. Зважаючи на характер спірних відносин, належному способу захисту інтересу Релігійної організації та/або її членів відповідає позовна вимога про визнання недійсним статуту Релігійної організації в новій редакції. Судове рішення про задоволення такої позовної вимоги є підставою для приведення суб`єктом державної реєстрації відомостей про Релігійну організацію, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, у відповідність до відомостей статуту Релігійної організації в попередній редакції. (пункти 96, 98 постанови від 06.04.2021);
-          у справі № 923/364/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду розглядав питання щодо визнання права постійного користування земельною ділянкою. У означеній постанові від 11.02.2020 касаційний господарський суд звернув увагу на те, що з огляду на положення частини другої статті 16 ЦК України, пункту "а" частини третьої статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав. Водночас визнання права можливе у разі виникнення спору щодо його належності між особою, яка вважає право порушеним, та іншою особою, яка претендує на відповідний титул. Такий спосіб захисту прав може бути застосований за наявності спору про право. за відсутності у цьому випадку встановленого судами факту порушення права позивача щодо постійного користування спірною земельною ділянкою з боку відповідачів та за відсутності спору про право, хоча і за наявності заперечень, які стосуються процедури оформлення землі позов про визнання права постійного користування земельною ділянкою не може бути задоволено;
-          у справі № 904/1221/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду розглядав питання щодо визнання договорів оренди землі поновленими. У означеній постанові від 16.06.2020 касаційний господарський суд звернув увагу на те, що поновлення договору оренди землі в судовому порядку, у передбачений статтею 33 Закону України "Про оренду землі" спосіб, вимагає укладення додаткової угоди між сторонами як єдиної підстави продовження орендних прав і обов`язків. Належним і ефективним способом захисту порушеного права у цьому випадку є позов про визнання укладеною додаткової угоди із викладенням її змісту, оскільки сама по собі вимога про визнання за Товариством переважного права на поновлення за своєю суттю є встановленням факту, який має юридичне значення, і не може забезпечити захисту порушеного права позивача в силу імперативного припису закону про обов`язковість оформлення поновлення договору оренди саме шляхом укладення додаткової угоди, що, власне, і може бути предметом розгляду в суді (пункти 85. 86 постанови 16.06.2020).

7.49.          Отже, з огляду на підстави, предмет позову, правове регулювання відносин, а також обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, Суд вважає, що відмінність у судових рішеннях у означених вище справах та у справі, що розглядається зумовлена не неправильним (різним) застосуванням статей 15, 16 ЦК України, а неоднаковими юридично значущими фактами та обставинами, що визначають фактично-доказовий склад у справі.

7.50.          Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

7.51.          Колегія суддів, також виходить з того, що за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду висновки щодо застосування норм права суд формулює, виходячи з конкретних обставин справи. (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 68), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 149), від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 (провадження № 14-201цс21, пункт 51)).

7.52.          Суд також відхиляє посилання скаржника на те, що судами попередніх інстанції не враховані висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 13.05.2024 у справі № 925/1205/23.

7.53.          Зокрема, у справі № 925/1205/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду розглядав питання щодо зобов`язання відповідача повернути позивачу майно, яке отримав від позивача, з метою виготовлення продукції оборонного призначення. У означеній постанові від 13.05.2024 касаційний господарський суд звернув увагу на те, що спірне майно було передане позивачем саме військовій частині на відповідне звернення, а не відповідачу. З огляду на, що і дійшов висновку про необґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції про наявність між сторонами договірних відносин. Водночас з`ясування правової підстави передачі спірного майна або її відсутність, а також наявність або відсутність порушеного права позивача має вирішуватися за участю особи, на користь якої це майно передавалося.

7.54.          Разом з тим, у справі, що розглядається суди встановили, що між сторонами спору існують договірні зобов`язання і спірні нарахування відповідач здійснив позивачу саме в межах виконання укладеного між сторонами Договору.

7.55.          Тобто означена скаржником справа № 925/1205/23 не є подібною за предметом, підставами позову та фактичними встановленими обставинами спору, до справи, що розглядається Судом. Наведене свідчить про те, що вказані справи є різними за істотно - правовими ознаками, отже, вказані справи та справа, що розглядається не є подібними.

7.56.          Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційних скаргах, стосується правовідносин, які не є подібними.

7.57.           Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

7.58.          Як неодноразово наголошував Верховний Суд, правові висновки Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

7.59.          Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

7.60.          Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у наведеній вище постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 922/3361/23.

7.61.          У цьому аспекті Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі таких встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, без аналізу та врахування фактичних обставин справи, які мають юридичне значення та за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

7.62.          Таким чином, доводи касаційної скарги з посиланням на означені постанови Верховного Суду ніяким чином не спростовують обґрунтованих висновків судів першої та апеляційної інстанції, оскільки зводяться лише до виокремлення скаржником певних висновків Суду без урахування їх дійсного змісту та до власних бачень скаржника щодо можливості їх застосування у спірних правовідносинах.

7.63.          Отже, підстава касаційного оскарження, обґрунтована скаржником з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження та відхиляється Судом.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України.
7.64.          Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

7.65.          Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

7.66.          Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 вказав, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

7.67.          Крім того, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

7.68.          Отже, з`ясуванню підлягає як відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, так і наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

7.69.          Як вже зазначалось вище, відповідач у касаційній скарзі вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень пункту 4.12 розділу IV ПРРЕЕ, статті 53 Закону України "Про ринок електричної енергії" та положень Кодексу комерційного обліку у подібних правовідносинах.

7.70.          Суд першочергово враховує, що як вбачається зі змісту оскаржуваних рішень, твердження позивача щодо доведеності наявності його порушених прав та/або охоронюваних законом інтересів, а також аргументи відповідача про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог були оцінені судами попередніх інстанцій з урахуванням тих доказів, які були надані сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень.

7.71.          Водночас аргументи скаржника в цій частині фактично зводяться до того, що саме АТ "Харківобленерго" має бути відповідачем у справі та, відповідно, надавати пояснення стосовно обставин зняття показників із заміненого на об`єкті позивача засобу обліку та визначення на підставі цих показників обсягу електричної енергії, оскільки є оператором системи розподілу та адміністратором комерційного обліку на території Харківської області, що здійснює визначення обсягів електричної енергії, спожитої споживачем. Натомість відповідач, як постачальник електроенергії здійснив нарахування спірної суми заборгованості позивачу саме на підставі цих показників.

7.72.          Однак, Суд зауважує, що як встановили суди, саме відповідач здійснив спірні нарахування в межах виконання сторонами Договору. Саме відповідач із посиланням на наявність спірної суми заборгованості розпочав процедуру відключення позивача від постачання електричної енергії, направивши попередження про припинення постачання електричної енергії від 22.08.2023. Тобто саме дії відповідача порушують законні права позивача (очікування безперебійного отримання та споживання електричної енергії), що і зумовило необхідність звернення позивача до суду з цим позовом.

7.73.          Наведене переконливо свідчить про те, що доводи скаржника в цій частині фактично зводяться не до неправильного застосування судами норм матеріального права, а до заперечення обставин, встановлених ними під час розгляду цієї справи, та перегляду вже здійсненої оцінки доказів.

7.74.          Однак, саме лише прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень попередніх інстанцій, оскільки згідно з імперативними приписами статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, додатково перевіряти докази.

7.75.          До того ж встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №   373/2054/16-ц).

7.76.          Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що суди попередніх інстанцій досліджували та оцінювали доводи учасників справи через призму предмету, підстав позову та кола доказування, які входять у таку категорію справ.

7.77.          Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, у цьому випадку, також не отримала свого підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд, відсутні.

7.78.          Суд також відхиляє, як необґрунтовані посилання скаржника на те, що суди не дослідили лист третьої особи (долучений до матеріалів судової справи), яким повідомлено відповідача про проведене коригування даних комерційного  обліку по споживачу - ФОП Нехода В. М., які після відновлення доступу Товариства до платформи Датахаб, будуть завантажені до неї. 

7.79.          Зокрема, з огляду на те, що суд апеляційної інстанції вже надав відповідну оцінку такому доказу та встановив, що означений доказ було надано до суду з порушенням строків подання доказів. Крім того, як становив суд апеляційної інстанції, зі змісту листа вбачається, що третя особа зазначила лише про те, що такі коригування у бік зменшення лише провадяться, що не може безумовно свідчити про відсутність предмета спору.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України
7.80.          Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

7.81.          Відхиляючи доводи позивача щодо неповноти з`ясування судом обставин справи, колегія суддів касаційної інстанції акцентує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "суду факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

7.82.          За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

7.83.          Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, від 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №922/2447/21 тощо.

7.84.          Проте, як уже зазначалося, під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстав касаційного оскарження, визначених у пунктах 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховним Судом встановлено необґрунтованість підстави касаційного оскарження у цій частині.

7.85.          За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про наявність підстав для скасування судових рішень на підставі пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

7.86.          При цьому Суд вкотре відзначає, що в силу приписів статті 300 ГПК України не вдається до переоцінки доказів та встановлених на підставі їх обставин, оскільки дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

7.87.          Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України), наведена скаржником у касаційній скарзі, не підтвердились. Вказані доводи не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки такі аргументи фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлених ними обставин справи. При цьому суд касаційної інстанції не має права додатково встановлювати обставини справи та перевіряти докази.

7.88.          Відтак доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права відхиляються Судом.

7.89.          З урахуванням вищенаведеного, доводи касаційної скарги у своїй сукупності не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень, ухвалених по суті позовних вимог, з цих підстав.

7.90.          Верховний Суд вважає частково прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище висновки Верховного Суду, наведені у цій постанові.

7.91.          Верховний Суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

7.92.          Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

7.93.          Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

7.94.          У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

8.          Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
8.1.          Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

8.2.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

8.3.          Згідно з частинами першою, другою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

8.4.          З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, про неврахування висновків щодо застосування норми права, викладених у постановах зазначених в розділі 4 цієї постанови не підтвердилися та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції, а тому касаційне провадження за касаційною скаргою скаржника в частині підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а в частині підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України слід залишити без задоволення.

9.          Судові витрати
Судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги відповідачем у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закриває, а в частині підстав, передбачених пунктом 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, касаційну скаргу залишає без задоволення.

Керуючись статтями 129, 296, 300, 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут" на рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 зі справи № 922/3961/23, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2.          Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут"  у частині підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2025 зі справи № 922/3961/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                          І. Бенедисюк

Суддя                                                                                          А. Ємець

Суддя                                                                                          Т. Малашенкова