ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року 
м. Київ

cправа №  916/4659/23(916/1489/24) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. - головуючий, Огороднік К.М., Пєсков В.Г.,  

за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи: 
позивача: Патько Н.Я.,
відповідача: Барила К.В.,
третьої особи-1: Дяків В.Б.,
третьої особи-2: не з`явився,
третьої особи-3: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптімус+" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Бррент" 
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 (колегія суддів у складі: Поліщук Л.В. - головуючий, Богатир К.В., Таран С.В.)
та рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 (суддя       Райчева С.І.) 

у справі №916/4659/23(916/1489/24)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бррент" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мані Флоу"
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптімус+"
за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 2) розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Мані Флоу"; 3) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича 
про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, та визнання відсутніми майнових прав, відмінних від права власності,

у межах справи №916/4659/23
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансово правовий союз"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мані Флоу"
про банкрутство

ВСТАНОВИВ:
Хід розгляду справи та стислий зміст позовних вимог
1.          Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.11.2023 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Мані Флоу", введено процедуру розпорядження майном боржника.
2.          У межах зазначеної справи Товариство з обмеженою відповідальністю "Бррент" (далі - Позивач) звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мані Флоу" (далі - Відповідач) про:
- визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, №11/2019-4 від 22.11.2019 (далі - Договір №11/2019-4), укладеного між Публічним акціонерним товариством "БГ Банк" та Відповідачем за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону від 24.10.2019 №UA-EA-2019-10-01-00008-b (далі - Аукціон), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським Валентином Сергійовичем та зареєстрованого в реєстрі за №3225;
- визнання відсутніми у Відповідача майнових прав, відмінних від права власності, на нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 м2 (нежитлові приміщення першого, другого, третього та четвертого поверхів чотириповерхової виробничої будівлі), розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, буд. 73, що є предметом Договору (далі - Майно).
3.          Позов мотивовано тим, що Позивач є власником Майна з 29.01.2020, тому спірний договір порушує його права, суперечить частині 5 статті 203 Цивільного кодексу України як такий, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, адже: всупереч вимогам статей 3, 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Відповідач не здійснив державної реєстрації майнових (речових) прав, відмінних від права власності, на Майно; під виглядом відчуження майнових прав щодо Майна фактично відбувся продаж права на звернення до суду з позовом або права на застосування способів захисту цивільних прав, передбачених статтями 16, 387, 392 Цивільного кодексу України, хоча з огляду на застереження щодо змісту або характеру майнових прав, передбаченого частиною 2 статті 656 зазначеного Кодексу, такі способи судового захисту цивільних прав не можуть бути предметом договору купівлі-продажу майнових прав; сторони за спірним договором фактично не здійснили операцій із купівлі-продажу права вимоги, оскільки такі права не існували на момент його укладення. У зв`язку з наведеним Позивач вважає, що  Відповідач не має прав щодо Майна, придбаних за недійсним правочином. На думку Позивача, його позовні вимоги спрямовані на приведення сторін правочину в попереднє становище, що матиме наслідком повернення Майна у власність Позивача.
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
4.          27.12.2013 Публічне акціонерне товариство "Банк Перший" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "БГ Банк", далі - Банк) та ТОВ "Оптімус+" (покупець) уклали договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (далі - Договір від 27.12.2013), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корнало Г.В., зареєстрований у реєстрі за №5281, за умовами якого Банк передав у власність покупця належні йому на праві власності нежитлові приміщення, загальною площею 4571,2 м2, розташовані в м. Львові по вул. Героїв УПА, буд. №73.
5.          Відповідно до пункту 1.2 Договору від 27.12.2013 нежитлові приміщення належать продавцю на праві власності на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26.08.2009, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцком Т.Л, зареєстрованого в реєстрі за №1913. Державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості за продавцем у реєстрі прав власності на нерухоме майно проведено за індексним номером 14049688 від 28.08.2009.
6.          Пунктом 1.4 Договору від 27.12.2013 передбачено, що загальна вартість нежитлового приміщення згідно з довідкою про балансову вартість об`єкта нерухомого майна №25-1900, виданою продавцем 26.12.2013, становить 2390180,00 грн без ПДВ.
7.          У пунктах 1.4, 1.4.1 Договору від 27.12.2013 сторони домовились, що погоджена сторонами загальна вартість продажу нежитлових приміщень складає 2391666,67 грн, окрім того ПДВ 20% - 478333,33 грн, разом з ПДВ - 2870000,00 грн. 
8.          Покупець зобов`язується оплатити продавцю 160000,00 грн, в тому числі 26666,67 грн - податок на додану вартість, у день підписання договору, а 2710000,00 грн, у тому числі 451666,66 грн - податок на додану вартість, до 30.12.2013 шляхом їх сплати на рахунок продавця.
9.          Відповідно до пункту 1.5 Договору від 27.12.2013 правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна продавцеві та покупцеві нотаріусом роз`яснено.
10.          За умовами пунктів 6.11, 6.12 Договору від 27.12.2013 право власності на нежитлові приміщення виникає у покупця відповідно до статей 182, 334 Цивільного Кодексу України з дня державної реєстрації прав власності на нього у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, але не раніше повної сплати покупцем продавцю суми загальної вартості продажу нежитлових приміщень, встановленої в пункті 1.4 договору. Цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками продавця і покупця та нотаріального посвідчення.
11.          Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №15609401 державний реєстратор 27.12.2013 зареєстрував право приватної власності ТОВ "Оптімус+" на Майно за номером запису про право власності: 4111803.
12.          27.11.2014 правління Національного банку України прийняло постанову №745 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "БГ Банк" до категорії неплатоспроможних", а виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) - рішення №131 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "БГ Банк".
13.          Постановою правління Національного банку України №134 від 26.02.2015 відкликано банківську ліцензію та постановлено ліквідувати Банк. 
14.          Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду №43 від 27.02.2015 розпочато процедуру ліквідації Банка з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб відповідно до плану врегулювання.
15.          Наказом ліквідатора Банка №30 від 06.09.2018 визнано нікчемним Договір від 27.12.2013, направлено ТОВ "Оптімус+" повідомлення про нікчемність правочину в порядку статей 37, 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з вимогою повернути Банку за актом приймання-передачі Майно як таке, що отримано на підставі нікчемного правочину. Відповідно до звіту про оцінку майна ринкова вартість Майна станом на 27.12.2013 (дату їх продажу) становила 10184000,00 грн, без урахування ПДВ.
16.          27.03.2020 внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань №10741110058002367 про державну реєстрацію припинення Банка.
17.          Наведені обставини встановлено в рішенні Господарського суду Львівської області від 07.06.2022 у справі №914/3105/21, залишеному без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.09.2022, за позовом ТОВ "Оптімус+" до Відповідача за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ТОВ "Бррент" (Позивач), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С., про визнання недійсним Договору №11/2019-4 від 22.11.2019.
18.          Крім того, в листопаді 2018 року Банк в особі уповноваженої особи на ліквідацію банку Луньо І.В. звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до ТОВ "Оптімус+" про застосування наслідків недійсності правочину, а саме: скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9623076 від 27.12.2013 щодо зміни власника нерухомого майна, внесеного приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. на підставі нікчемного Договору від 27.12.2013, та скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, номер запису 4111803 від 27.12.2013 (справа №914/2150/18).
19.          24.10.2019 в електронній торговій системі "Прозорро.Продажі" відбулись відкриті електронні торги (аукціон) з продажу пулу активів неплатоспроможного Банка, інформація про які розміщена в загальному доступі в мережі Інтернет за посиланням: https://prozorro.sale/auction/UA-EA-2019-10-01-000088-b/.
20.          У складі зазначеного пулу активів, що був виставлений на продаж на відкритих електронних торгах (аукціоні), зокрема, входили майнові права на Майно, які є відмінними від права власності (невнесені до державного реєстру, виникли у банка внаслідок нікчемних правочинів, є предметом судового спору).
21.          За змістом протоколу електронного аукціону №UA-EA-2019-10-01-000088-b, переможцем Аукціону став Відповідач з ціновою пропозицією 34789611,06 грн. 
22.          11.11.2019 Відповідач здійснив оплату на користь Банка за вищевказаний пул активів у сумі 34789611,06 грн згідно з платіжним дорученням №12 від 11.11.2019 з відміткою Лівобережного відділення №53 Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк" про його проведення.
23.          22.11.2019 між Банком в особі уповноваженої особи Фонду (продавець) та Відповідачем (покупець) укладено спірний Договір №11/2019-4.
24.          Відповідно до пункту 1.1 Договору №11/2019-4 продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає майнові права / право власності на нерухоме майно, що виникне в майбутньому на об`єкти нерухомого майна, а саме: нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 м2 (нежитлові приміщення першого, другого, третього, четвертого поверхів чотириповерхової будівлі), розташовані за адресою: вул. Героїв УПА (колишня вулиця І. Тургенєва), 73, м. Львів, право власності на яке виникло у продавця у результаті звернення стягнення на заставлене майно на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Львівського MHO Стоцком Т.Л., зареєстрованого в реєстрі за №1913, право власності продавця було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.08.2009 та було припинено на підставі Договору від 27.12.2013 (який у відповідності до положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є нікчемним та який в силу закону не породжує жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю), які є відмінними від права власності та які виникли та / або можуть виникнути у майбутньому, а саме: визнання права власності на нерухоме майно; визнання правочину щодо припинення права власності продавця недійсним; припинення дії третіх осіб, яка порушує право власності; відновлення становища, яке існувало до порушення прав продавця; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; права та обов`язки позивача у справі №914/2150/18; та інші майнові права, які пов`язані із виникненням та припиненням права власності Продавця на нерухоме майно, зокрема, але не виключно: витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння; оскарження у судовому порядку недійсності правочину, за яким продавцем було набуто право власності на нерухоме майно або припинено право власності на нерухоме майно; звернення до державних органів, установ та організацій всіх форм власності в межах прав та повноважень, на підставі майнових прав, які передбачені законодавством та укладеними договорами, включаючи, але не обмежуючись органів нотаріату, Міністерства юстиції та його територіальних органів, суб`єктів державної реєстрації прав, державних реєстраторів; набуття у власність нерухомого майна, а також інші права, що випливають з майнових прав щодо нерухомого майна, в тому числі ті, які виникнуть в майбутньому у зв`язку із встановленням обставин неправомірності припинення права власності продавця на нерухоме майно, або скасуванням рішень судів про недійсність правочинів, на підставі яких продавець набув право власності; отримання грошових коштів/відшкодування вартості нерухомого майна за наслідками недійсності/нікчемності правочинів, на підставі яких право власності на нерухоме майно було набуто продавцем; інші права, що пов`язані або випливають із правочинів, на підставі яких виникло/існувало право власності продавця на нерухоме майно; пред`явлення позову про визнання права власності покупця, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, з подальшою реєстрацією права власності за покупцем.
25.          Пунктами 1.2, 1.3 Договору №11/2019-4 передбачено, що покупець сплачує продавцю за майнові права грошові кошти (плату) в розмірі та в порядку, визначених цим договором. Майнові права вважаються переданими покупцю з моменту підписання цього договору. 
26.          До покупця переходять всі цивільні права та обов`язки продавця за майновими правами в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, в тому числі, але не виключно, право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що випливає із основного договору, права вчинення всіх реєстраційних дій відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від імені продавця в разі винесення тих чи інших судових рішень, що набули законної сили та виконання яких пов`язано з вчиненням дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 1.4. Договору №11/2019-4). 
27.          За умови задоволення позовних вимог у справі №914/2150/18 та фактичного виконання судового рішення у справі №914/2150/18, даний договір є самостійною підставою в розумінні частини 2 статті 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та статей 182, 657 Цивільного кодексу України для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, майнові права на яке являється предметом цього договору (пункт 1.5. Договору №11/2019-4).
28.          В пункті 1.6 договору від 22.11.2019 сторони визначили, що даний договір є підставою для заміни продавця на покупця у наявних судових процесах та / чи наявних виконавчих провадженнях, у тому числі у справі №914/2150/18.
29.          Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.12.2019 у справі №914/2150/18 замінено позивача з Банка на його правонаступника - ТОВ "Мані Флоу" (Відповідач) з підстав набуття останнім майнових прав / права власності на нерухоме майно, які можуть виникнути в майбутньому, на спірні нежитлові приміщення, включаючи права та обов`язки позивача у справі.
30.          29.01.2020 між ТОВ "ОПТІМУС+" (продавець) та Позивачем (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (далі - Договір від 29.01.2020), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т., зареєстрований у реєстрі за №82.
31.          Відповідно до пункту 1 Договору від 29.01.2020 продавець (в особі представника) передає у власність покупцю (в особі представника), а покупець приймає у власність нежитлові приміщення, літ. "Б-3" загальною площею 4571,2 м2, що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, будинок № 73 (Майно).
32.          Згідно із пунктом 2 Договору від 29.01.2020 нежитлові приміщення, що відчужуються, належать продавцю на підставі Договору від 27.12.2013, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 27.12.2013, номер запису про право власності: 4111803, реєстраційний номер об`єкта нерухомості - 258008746101.
33.          Відповідно до пункту 6 Договору від 29.01.2020 продавець свідчить, що: незастережних недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням зазначених нежитлових приміщень в цьому договорі немає; від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для цього договору; до укладення цього договору нежитлові приміщення іншим особам не відчужені; нежитлові приміщення, які відчужуються, під забороною (арештом) та в заставі, податковій заставі не перебувають. Факт відсутності заборони відчуження зазначених нежитлових приміщень підтверджується довідками, виданими 29.01.2020 Гусаком Р.Т., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу.
34.          Справу №914/2150/18 господарські суди розглядали неодноразово. Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.03.2020, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 та постановою Верховного Суду від 27.10.2020, позов задоволено повністю. 
35.          У подальшому за результатами розгляду апеляційної скарги ТОВ "Бррент", яке не було залучено до участі у справі, постановою Західного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 19.06.2023) скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 23.03.2020 у справі №914/2150/18, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, а саме: скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 9623076 від 27.12.2013 щодо об`єкта нерухомого майна; скасовано державну реєстрацію права власності ТОВ "Оптімус+" на об`єкт нерухомого майна, номер запису 4111803 від 27.12.2013, з одночасним визнанням (поновленням запису про державну реєстрацію права власності, номер запису 4108213 від 27.12.2013, про право власності на об`єкт нерухомого майна) права власності за ТОВ "Мані Флоу", в задоволенні решти позову відмовлено.
36.          Постановою Верховного Суду від 27.09.2023 скасовано постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 19.06.2023) у справі № 914/2150/18 в частині задоволення позову та прийнято у цій частині нове рішення, яким у позові відмовлено з підстав того, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає належному способу захисту. 
37.          У подальшому рішенням Господарського суду Одеської області від 29.04.2024 у справі №916/4659/23(914/411/21) визнано недійсним Договір від 29.01.2020.
38.          Резолютивна частина зазначеного рішення залишена без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.08.2024 (залишеною без змін постановою Верховного Суду від 19.11.2024), за змістом якої також підтверджено нікчемність Договору від 27.12.2013. 
Стислий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
39.          Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
40.          Рішення мотивовано тим, що Позивач не набув майнових прав як покупець від продавця, який також не набув майнових прав щодо Майна на підставі нікчемного Договору від 27.12.2013, тому Позивач не має прав та інтересів, які би були порушені спірним Договором №11/2019-4 та підлягали захисту в судовому порядку. З огляду на відмову в задоволенні основної позовної вимоги про визнання недійсним Договору №11/2019-4 також відмовлено у задоволенні похідної позовної вимоги щодо визнання відсутніми у Відповідача майнових прав на Майно, відмінних від права власності. 
41.          Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 залишено без змін резолютивну частину рішення місцевого господарського суду, змінено мотивувальну частину рішення з мотивів, викладених у постанові. 
42.          Апеляційний господарський суд загалом погодився з висновком господарського суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки Позивач не довів, що його права та інтереси порушено Договором №11/2019-4, та не обґрунтував, яким чином його права будуть захищені та відновлені в разі визнання Договору №11/2019-4 недійсним. Водночас господарський суд апеляційної інстанції зауважив на помилковий висновок місцевого господарського суду про можливість використання як преюдиційних обставин, що були встановлені у скасованому рішенні суду у справі №914/2150/18. 
Стислий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника 
43.          ТОВ "Оптімус+" та Позивач подали касаційні скарги, в яких просять скасувати постанову та рішення господарських судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
44.          Касаційні скарги подано з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
45.          ТОВ "Оптімус+" вважає, що господарські суди застосували положення статей 16, 215 Цивільного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц та від 15.09.2022 у справі №910/12525/20, щодо їх застосування у подібних правовідносинах.
46.          ТОВ "Оптімус+" зазначає, що внаслідок ухвалення судами рішень у справах №914/2150/18 і №916/4659/23(914/411/21) Позивач опинився у становищі правової невизначеності у спірних правовідносинах щодо Майна, а позовна вимога про визнання відсутнім у Відповідача майнових прав на Майно є належним та ефективним способом захисту легітимного інтересу Позивача у правовій визначеності та не є похідною від вимоги про визнання недійсним Договору №11/2019-4.
47.          Позивач посилається на те, що господарські суди під час розгляду справи неправильно застосували положення статей 15, 16, 203, 215, 216, 236, 334, 387, 392 Цивільного кодексу України, статей 2, 3, 4, 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та частину 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 26.05.2023 у справі №905/77/21, від 22.11.2022 у справі №910/20769/20, від 22.01.2025 у справі №914/3157/23, від 22.08.2024 у справі №920/999/23(920/1297/23), від 19.09.2024 у справі №921/672/21 (921/362/23), від 13.04.2021 у справі №910/11702/18, від 28.09.2022 у справі №916/106/22, від 21.12.2022 у справі №914/608/20, від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, від 17.01.2023 у справі №29/5005/6325/2011(904/8849/21), від 07.07.2022 у справі №914/1750/19, від 24.01.2020 у справі №910/10987/18, від 24.02.2021 у справі №367/4613/18, від 12.03.2019 у справі №911/3594/17, від 17.04.2019 у справі №916/675/15, щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах. 
48.          Позивач зазначає про безумовну наявність у нього законного інтересу у визнанні недійсним Договору №11/2019-4 та визнанні відсутнім у Відповідача майнових прав на Майно у зв`язку з тим, що встановлення нікчемності Договору від 27.12.2013 та визнання недійсним з цих підстав Договору від 29.01.2020, за яким Позивач набув право власності на Майно, не поєднані з вимогою про витребування Майна на користь Відповідача, тому не зумовлює виникнення у Позивача обов`язку здійснити його повернення Відповідачу.
49.          На думку Позивача, з прийняттям судових рішень у справі №914/2150/18 про відмову в позові ТОВ "Мані Флоу" (Відповідач) перестали існувати правові підстави набуття ним права власності на Майно, тоді як за приписами частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" підлягають відновленню записи про державну реєстрацію прав на Майно за Позивачем від 29.01.2020.
50.          Позивач наголошує, що визнання Договору №11/2019-4 недійсним спрямовано на відновлення правової визначеності у відносинах, які склалися між учасниками цієї справи, адже Позивач є володільцем Майна та вважає себе його власником, однак не може захистити своє право у межах належного судового процесу про витребування Майна, позаяк Відповідач не ініціює такий спір. 
51.          На переконання Позивача, з урахуванням змісту пунктів 1.1, 1.5, 2.2 Договору №11/2019-4 його сторони фактично не здійснили операцію з купівлі-продажу права вимоги, оскільки на момент укладення правочину в продавця Банка не існувало таких прав щодо відповідного майна, адже спір у справі №914/2150/18 не був вирішений на його користь. Водночас про відсутність у Відповідача прав на Майно свідчить те, що всупереч вимогам статей 2-4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" він не здійснив державну реєстрацію Договору №11/2019-4. 
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 
52.          Відповідач подав відзив на касаційні скарги, в якому просить залишити скарги без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін. 
53.          Відповідач стверджує про відсутність правової невизначеності у становищі Позивача щодо Майна, оскільки за результатами розгляду справи №916/4659/23(914/411/21) встановлено відсутність у нього прав чи законних інтересів щодо Майна. 
54.          Також Відповідач посилається на преюдиційні обставини, встановлені під час розгляду справи №914/3105/21, зокрема, щодо нікчемності Договору від 27.12.2013, у зв`язку з чим відповідні майнові права фактично не вибували з власності Банка та не переходили до ТОВ "Оптімус+".
55.          Відповідач наголошує, що не заявляв до Позивача позовну вимогу про повернення Майна, оскільки Позивач не був його володільцем та, відповідно, не міг повернути Відповідачу Майно, яким не володів.
56.          Відповідач також зазначає про неподібність правовідносин у цій справі та у справах, на постанови в яких посилаються скаржники.
Позиція Верховного Суду
57.          Керуючись вимогами статей 14, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги та виходить з такого.
58.          Предметом касаційного перегляду є судові рішення, ухвалені за наслідком розгляду позову особи, що вважає себе власником майна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав щодо такого майна, укладеного за результатами аукціону, та визнання відсутніми у відповідача відповідних майнових прав, відмінних від права власності, на спірне майно. 
59.          Відповідно до положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права (законного інтересу) в разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі в судовому порядку. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
60.          За змістом наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Тобто гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
61.          Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі      №761/45721/16-ц.
62.          Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та / або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та / або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
63.          Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та / або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
64.          Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та / або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Подібний за змістом висновок викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 29.08.2023 у справі №910/5958/20.
65.          Згідно з положеннями частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним. 
66.          При цьому позов про визнання правочину недійсним є способом захисту прав позивача, а не способом захисту інтересу в правовій визначеності. Натомість відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду інтерес позивача у правовій визначеності може захищатися, зокрема, позовом про визнання права або позовом про визнання відсутності права.
67.          Недійсність правочину врегульована статтею 215 Цивільного кодексу України, згідно з частиною 1 якого підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, згідно з якими, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
68.          Правові наслідки недійсності правочину закріплені у статті 216 Цивільного кодексу України, згідно з положеннями якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина 1). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою; суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина 5).
69.          Стаття 215 Цивільного кодексу України розрізняє нікчемні та оспорювані правочини, виходячи з того, чи їх недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин), чи прямо не встановлена, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність правочину на підставах, визначених законом (оспорюваний правочин).
70.          За змістом наведеної норми, вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
71.          Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Такий правовий висновок викладено, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17, на яку послалися господарські суди попередніх інстанцій у оскаржуваних судових рішеннях.
72.          При розгляді справи про визнання недійсним правочину суд в першу чергу досліджує обставини порушення укладеним правочином прав позивача, оскільки самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права. Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.03.2020 у справі №910/6091/19.
73.          Враховуючи викладене та те, що Позивач не є стороною оспореного ним Договору №11/2019-4, Верховний Суд вважає слушним те, що господарські суди першої та апеляційної інстанцій під час вирішення цього спору передусім дослідили обставини щодо наявності / відсутності прав Позивача, які підлягають захисту в судовому порядку в межах цієї справи. 
74.          Як вбачається зі змісту позовної заяви, звертаючись до господарського суду з позовом у цій справі, Позивач доводив, що він є заінтересованою особою щодо Договору №11/2019-4, адже цей договір порушує його права як власника Майна з 29.01.2020, тоді як Відповідач не має прав щодо Майна, придбаних за недійсним правочином. На думку Позивача, його позовні вимоги спрямовані на приведення сторін правочину в попереднє становище, що матиме наслідком повернення Майна у власність Позивача.
75.          Відмовляючи в задоволенні позову, господарські суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про недоведеність порушення Договором №11/2019-4 права чи законного інтересу Позивача, оскільки на момент придбання Позивачем Майна за Договором від 29.01.2020 продавець ТОВ "Оптімус+" не був його власником, позаяк придбав Майно на підставі укладеного з Банком Договору від 27.12.2013, який є нікчемним у силу закону. 
76.          При цьому господарський суд першої інстанції помилково надав преюдиційного значення обставинам, що були встановлені скасованим судовим рішенням у справі №914/2150/20, на що слушно звернув увагу апеляційний господарський суд.
77.          Натомість господарський суд апеляційної інстанції під час розгляду справи врахував обставини нікчемності Договору від 27.12.2013, встановлені рішенням Господарського суду Львівської області від 07.06.2022 у справі №914/3105/21 за позовом ТОВ "Оптімус+" до ТОВ "Мані Флоу" та за участю ТОВ "Бррент" як третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору (яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.09.2022 і набрало законної сили), а також постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.08.2024 у справі №916/4659/23 (914/411/21) за позовом ТОВ "Мані Флоу" до ТОВ "Оптімус+" та ТОВ "Бррент" (яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 19.11.2024).
78.          Оскільки з листопада 2014 Банк віднесено до категорії неплатоспроможних і щодо нього запроваджено тимчасову адміністрацію, а з лютого 2015 розпочато процедуру ліквідації Банка, на правовідносини щодо укладення Договору від 27.12.2013 поширюються положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, чинній на момент їх виникнення). 
79.          Зокрема, стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачає заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку. 
80.          Згідно з частиною 2 зазначеної статті Закону протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв:
1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;
2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;
3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;
4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;
5) договори (правочини) з пов`язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;
6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.
81.          Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов`язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням (частина 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").
82.          Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала (зокрема в постанові від 15.09.2022 у справі №910/12525/20, на яку посилаються скаржники у касаційних скаргах), що правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банка, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини 2 статті 215 ЦК України та частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною 2 статті 38 зазначеного Закону перевірка правочинів банка і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також наступають для сторін у силу вимог закону. Наказ банка не є підставою для застосування таких наслідків, тому не може вважатись одностороннім правочином, адже він не є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків ані в банка, ані в іншої сторони правочину, віднесеного наказом до нікчемних. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом банку, який прийнято особою, що здійснює повноваження органів управління та контролю банку, спрямованим на збереження активів і документації банку та який діє у межах цієї юридичної особи.
83.          За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17).
84.          Враховуючи те, що за Договором від 27.12.2013 Майно було відчужено Банком за ціною, яка становила лише 23,48% від його ринкової вартості (тобто за ціною нижчою на 76,52% від ринкової вартості), господарський суд дійшов висновку про те, що таке відчуження здійснено на умовах значно гірших за звичайні ринкові ціни, що в силу приписів пункту 1 частини 2 і частини 3 статті 38 Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб" свідчить про нікчемність Договору від 27.12.2013. Обставини нікчемності зазначеного правочину під час розгляду цієї справи не спростовано. 
85.          Зважаючи на викладене, оскільки Договір від 27.12.2013 щодо відчуження Майна Банком на користь ТОВ "Оптімус+" є нікчемним у силу закону з дати його укладення та не створив юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, слід погодитися з висновком господарських судів першої та апеляційної інстанції про те, що майнові права щодо Майна фактично не вибули з власності Банка та не переходили до ТОВ "Оптімус+", а це виключає наявність правових підстав для подальшого переходу права власності на Майно від ТОВ "Оптімус+" до Позивача за Договором від 29.01.2020. Більш того, Договір від 29.01.2020 визнано недійсним рішенням Господарського суду Одеської області від 29.04.2024 у справі №916/4659/23(914/411/21). 
86.          Верховний Суд враховує те, що положення статті 330 Цивільного кодексу України передбачають можливість добросовісного набувача набути право власності на майно, навіть у тому випадку, якщо воно відчужене особою, що не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності. Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребуване в нього.
87.          Відповідно до положень статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина 1). Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина 3).
88.          У наведеній статті закріплена можливість захисту прав шляхом подання віндикаційного позову, зміст якого полягає у вимозі неволодіючого власника (титульного володільця) до володіючого невласника про повернення речі в натурі. 
89.          Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18(914/608/20), на яку посилається ТОВ "Бррент" у касаційній скарзі).
90.          Натомість позовна вимога про визнання виконаного / частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного / частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.05.2023 у справі №905/77/21, на яку посилається ТОВ "Бррент" у касаційній скарзі).
91.          Приймаючи до уваги наведені правові позиції та не вбачаючи підстав для відступлення від них, Верховний Суд під час розгляду цієї справи, однак, зауважує на нерелевантність їх до правовідносин у цій справі з огляду на таке. 
92.          Як вбачається зі змісту судових рішень у справі №916/4659/23(914/411/21) (повні тексти яких оприлюднено згідно з вимогами Закону України "Про доступ до судових рішень" і є загальновідомими), визнаючи недійсним Договір від 29.01.2020, господарські суди визнали такий спосіб захисту порушеного права ТОВ "Мані Флоу" правомірним, ефективним і таким, що усуває стан юридичної невизначеності у відносинах між зазначеною особою і ТОВ "Бррент" щодо Майна, адже воно перебувало у фактичному володінні ТОВ "Мані Флоу" (що підтверджувалось витягом з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно), тому не потребувало витребування з чужого незаконного володіння в порядку, передбаченому статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. 
93.          Під час розгляду цієї справи апеляційний господарський суд також встановив, що згідно з актуальними відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Майно наразі зареєстровано на праві власності за Відповідачем (ТОВ "Мані Флоу"). 
94.          Тобто з урахуванням конкретних обставин, встановлених господарськими судами попередніх інстанцій у цій справі, немає підстав для висновку про володіння Позивачем Майном на час вирішення спору, яке зумовлювало би можливість і необхідність повернення Позивачем Майна, витребування у Позивача Майна певною іншою особою, що вважає себе його власником (зокрема ТОВ "Мані Флоу"), у порядку, передбаченому статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. Тому слід визнати безпідставними доводи Позивача про неможливість захисту ним свого права у межах судового процесу про витребування Майна через те, що Відповідач не ініціює такий спір. 
95.          Відповідно, немає також підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 330 Цивільного кодексу України, позаяк Позивач наразі не є набувачем Майна, а лише виступає стороною (покупцем) недійсного договору купівлі-продажу, яка не набула на його підставі ані прав, ані фактичного володіння Майном.
96.          Верховний Суд відхиляє викладені в касаційній скарзі Позивача доводи про те, що він на момент ухвалення судових рішень у цій справі та наразі є володільцем Майна, адже прийнявши його на підставі акту за Договором від 29.01.2020, безперервно володіє ним. Такі аргументи Позивача по суті зводяться до незгоди з висновками апеляційного господарського суду щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів, встановлення інших обставин у тому контексті, який, на думку Позивача, свідчить про наявність підстав для задоволення позову. Однак переоцінка доказів, вирішення питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими не входять до меж розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України.
97.          При цьому Верховний Суд враховує, що Позивач у касаційній скарзі не наводить посилань на конкретні наявні у матеріалах справи докази, які безпідставно залишені поза увагою господарськими судами попередніх інстанцій, однак підтверджують обставини володіння (фактичного та / або титульного) Позивачем Майном на час вирішення спору. 
98.          Натомість доводи Позивача стосуються необхідності відновлення у державному реєстрі запису про державну реєстрацію прав на Майно за Позивачем від 29.01.2020 на виконання вимог частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" у зв`язку зі скасуванням судових рішень у справі №914/2150/18 і відмовою в позові ТОВ "Мані Флоу" в зазначеній справі, що за відсутності такого відновлення не підтверджує наявність у Позивача певних прав щодо Майна на момент вирішення цього спору. 
99.          Крім того, аргументи Позивача про те, що він безперервно володіє Майном з моменту прийняття його на підставі акту за Договором від 29.01.2020 і до теперішнього часу, по суті ставлять під сумнів судові рішення у справі №916/4659/23(914/411/21), які набрали законної сили, та суперечать принципу юридичної визначеності як одному з основоположних аспектів верховенства права, що передбачає дотримання принципу res judicata, відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень ("що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності").
100.          Отже, з огляду на викладене Верховний Суд вважає обґрунтованим висновок апеляційного господарського суду в цій справі про недоведеність Позивачем наявності у нього права та / або охоронюваного законом інтересу щодо Майна, які б порушував Договір №11/2019-4 та які б підлягали захисту в судовому порядку в межах цього судового провадження, адже Позивач не довів яким чином у результаті визнання недійсним Договору №11/2019-4 будуть захищені та відновлені певні наявні у нього права. 
101.          Оскільки згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду відсутність прав та / або законних інтересів позивача, на захист яких він звернувся до суду, є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові як про визнання недійсним договору, так і про визнання відсутнім права (не залежно від того, чи є така вимога самостійною або похідною від вимоги про недійсність договору), у господарських судів першої та апеляційної інстанцій не було підстав для надання оцінки доводам Позивача щодо правової природи Договору №11/2019-4, відповідності його вимогам законодавства, обставин набуття на його підставі відповідних прав Відповідачем.
102.          З огляду на таке Верховний Суд не приймає до уваги викладені в касаційних скаргах аргументи та посилання на правові позиції, які стосуються питання невідповідності Договору №11/2019-4 вимогам законодавства, неспрямованості його на настання реальних наслідків, ненабуття Відповідачем прав на Майно, адже такі обставини (в разі їх наявності) можуть бути підставами для визнання недійсним Договору №11/2019-4 та / або визнання відсутнім певного права у Відповідача лише в порядку захисту судом конкретних прав (законних інтересів) особи, що звернулася з відповідним позовом. А Позивач не довів наявність у нього таких прав, що підлягають захисту в межах цієї справи. 
103.          Доводи скаржників про неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального права через неврахування ним висновків Верховного Суду, викладених у перелічених у касаційних скаргах постановах, не знайшли свого підтвердження. Зокрема, наведені скаржниками посилання та цитати з постанов Верховного Суду по суті є викладенням висновків, що стосуються розгляду та оцінки в межах дискреційних повноважень суду заявлених у таких справах позовних вимог і фактичних обставин, які формують зміст спірних правовідносин і які не можна визнати в достатній мірі подібними до цієї справи. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
104.           Звертаючись з касаційною скаргою, скаржники не довели неправильного застосування господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права до встановлених під час розгляду справи обставин як необхідної передумови для скасування оскаржуваного судового рішення. 
105.          Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційних скарг та залишення без змін оскаржуваної постанови, якою змінено мотивувальну частину рішення місцевого господарського суду.

Розподіл судових витрат
106.          Понесені скаржниками у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржників, оскільки касаційні скарги залишаються без задоволення.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптімус+" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Бррент" залишити без задоволення.
2.          Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 у справі №916/4659/23(916/1489/24) залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    В. Картере

Судді                                                                                                 К. Огороднік

                                                                                                                 В. Пєсков