УХВАЛА

20 травня 2025 року 
м. Київ

cправа №  911/2088/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Ємця А.А.,
за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:
позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Баришівка-Центр» (далі - ТОВ «Баришівка-Центр», позивач, скаржник) - не з`явився,
відповідачів:
1) Виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області (далі - Виконком, відповідач-1) - Сірик О.М, (самопредставництво),
2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Баришівка - мій дім» (далі - ТОВ «Баришівка - мій дім», відповідач-2) - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ТОВ «Баришівка-Центр»
на рішення Господарського суду Київської області від 03.12.2024 (головуюча - суддя Мальована Л.Я.)
та постанову  Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 (головуючий - суддя Скрипка І.М., судді: Мальченко А.О., Тищенко А.І.) 

у справі за позовом ТОВ «Баришівка-Центр»
до Виконкома, ТОВ «Баришівка - мій дім»,
про визнання недійсним договору про надання послуг управління багатоквартирними будинками,
ВСТАНОВИВ:

1. ТОВ «Баришівка-Центр» звернулося до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору про надання послуг управління багатоквартирними будинками.

1.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача-1 відсутні правові підстави на укладання договору № 1/24 від 17.07.2024 про надання послуг з управління багатоквартирними будинками з відповідачем-2 (далі - Договір), а тому цей договір є недійсним з моменту його підписання, оскільки суперечить положенням Законів України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та «Про житлово-комунальні послуги», згідно з якими Виконком втратив свої повноваження щодо призначення нової управляючої компанії і підписання з нею договору управління БКБ після призначення ТОВ «Баришівка-Центр» управителем БКБ ж/м «Центральний» в смт. Баришівка і підписання відповідного договору № 1 від 30.11.2020. 

2. Господарський суд Київської області рішенням від 03.12.2024, яке Північний апеляційний господарський суд постановою від 17.03.2025 залишив без змін, у задоволенні позову відмовив. 

3. ТОВ «Баришівка-Центр» звернулося до Верховного Суду з касаційними скаргами від 07.04.2025, які є тотожні та розглядаються як одна, в якій просить, зокрема, скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2025, рішення Господарського суду Київської області від 03.12.2024 у справі №911/2088/24 та не передаючи справу на новий розгляд судами попередніх інстанцій ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Крім того, у касаційній скарзі ТОВ «Баришівка-Центр» просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

4. Із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник зазначає про те, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій допущено неправильне тлумачення закону, незастосування положень закону, який підлягав застосуванню, а також не враховано висновок Верховного Суду щодо врегулювання подібних правовідносин, викладеного в другому абзаці пункту 58 постанови Верховного Суду від 04.04.2024 у справі №160/7575/20 щодо Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а також вказує Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (абзаци один і сім пункту 6 розділу VI).

5. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.04.2025 для розгляду касаційної скарги у справі №911/2088/24 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. - головуючої, Бенедисюка І.М.,             Ємця А.А.

6. Ухвалою Верховного Суду від 16.04.2025 відкрито касаційне провадження у справі №911/2088/24 за касаційною скаргою ТОВ «Баришівка-Центр» на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

7. У відзиві на касаційну скаргу Виконком заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи їх необґрунтованість, і просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що прийняті з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Також просить відмовити у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на його необґрунтованість. 

8. Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

9. Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

10. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
11. При цьому, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено у касаційній скарзі), покладається на скаржника.

12. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

13. Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову та постанова суду апеляційної інстанції, прийнята за результатами перегляду рішення суду першої інстанції. 

14. Скаржник означив підставою касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.

15. Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судових рішень у контексті підстави касаційного оскарження, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №911/2088/24 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

16. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

17. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

18. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

19. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

20. Тому Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерії подібності правовідносин:
- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями;
- з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими;
- подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини);
- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

21. Щодо до того, що вважається правовим висновком Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

22. Підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

23. При цьому, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, за цією підставою касаційного оскарження обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

24. Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

25. Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

26. Так, за доводами касаційної скарги, судами першої та апеляційної інстанцій допущено неправильне тлумачення закону, незастосування положень закону, який підлягав застосуванню, а також не враховано висновок Верховного Суду щодо врегулювання подібних правовідносин, викладеного в другому абзаці пункту 58 постанови Верховного Суду від 04.04.2024 у справі №160/7575/20 щодо Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а також вказує Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (абзаци один і сім пункту 6 розділу VI).

27. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника, колегія суддів виходить з такого.

28. У справі №160/7575/20 розглядався позов Громадської організації «Платформа Громадський Контроль» до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Екологія-Д», Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «К.О.Д», Комунальне підприємство «Жилсервіс-14» Дніпровської міської ради про:
- визнання протиправним та нечинним наказу Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 29.11.2019 №110 «Про затвердження конкурсної документації щодо проведення конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку»; 
- визнання протиправним та нечинним рішення конкурсної комісії Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з призначення управителів багатоквартирних будинків у місті Дніпрі, оформлене протоколом від 16.01.2020 №4;
- визнання протиправним та нечинним рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради №39 від 21.01.2020 «Про призначення управителів багатоквартирних будинків».

28.1. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення №39 від 21.01.2020 є протиправним, оскільки прийняте на підставі протиправного конкурсу, порушено процедуру його прийняття, встановлену Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Порядком проведення конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку, затвердженим наказом Мінрегіону України №150 від 13.06.2016. На порушення пункту 6 Порядку співвласникам багатоквартирних будинків не повідомлено інформацію про управителів, з якими укладено договори надання послуг, оскільки на офіційному сайті Дніпровської міської ради така інформація відсутня.  На думку позивача, порушення процедури прийняття регуляторного акта порушує права й інтереси членів як територіальної громади, так і членів ГО «Платформа Громадський Контроль», зокрема, в отриманні якісних послуг з управління багатоквартирними будинками та встановлення найвигідніших тарифів. Позивач вважав, є частиною громадянського суспільства, а отже, відповідно до своєї статутної діяльності наділений правом оскаржувати рішення, які зачіпають інтереси як його, так і його членів. 

28.2. Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що наказ Департаменту від 29.11.2019 №110 не є регуляторним актом, оскільки не є нормативно-правовим актом, не спрямований на правове регулювання господарських відносин, не встановлює, не змінює і не скасовує жодних норм права, передбачає конкретні приписи, застосовується одноразово і після реалізації вичерпує свою дію (оскільки розрахований на проведення лише одного конкурсу). При прийнятті такого наказу відповідач не повинен був виконувати жодних процедур, передбачених Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Також суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги про визнання протиправними та нечинними рішення конкурсної комісії, оформлене протоколом №4 від 16.01.2020, та рішення №39 від 21.01.2020 є похідними від вимоги щодо оскаржуваного наказу №110 від 29.11.2019, та враховуючи, що судом не встановлено протиправних дій чи рішень відповідача щодо винесення наказу №110, вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивача з відповідачами стосовно конкурсу з призначення управителів багатоквартирних будинків не виникало спору. Тобто позивачем не доведено, в чому саме полягає порушення прав громадської організації, на чому воно ґрунтується (правова підстава) і яким чином відповідач своїми діями/бездіяльністю порушив відповідне право.

28.3. Суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову, яким: 
- визнав протиправним та нечинним рішення конкурсної комісії, оформлене протоколом від 16.01.2020 №4;
- визнав протиправним та нечинним рішення від 21.01.2020 № 39.

28.3.1. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за відсутності документів, які були підставою прийняття рішення конкурсної комісії, оформлене протоколом №4 від 16.01.2020, таке рішення є немотивованим та необґрунтованим, тобто, прийнятим не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, а тому є нечинним. Оскільки рішення №39 від 21.01.2020 «Про призначення управителів багатоквартирних будинків» є похідним, пов`язаним спільним предметом правозастосування від рішення конкурсної комісії, оформлене протоколом №4 від 16.01.2020, та прийнято на його підставі, то вимоги про визнання його протиправним та нечинним підлягають задоволенню. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що оскаржуваний наказ від 29.11.2019 №110 «Про затвердження конкурсної документації щодо проведення конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку» в даному випадку вичерпав свою дію саме проведенням конкурсу 16.01.2020 та його скасування не призведе до поновлення прав позивача, а тому в задоволенні вимог про визнання його протиправним та нечинним відмовлено. 

28.4. Залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 04.04.2024, зазначив, що не погоджується з висновком суду про те, що оскаржуваний наказ від 29.11.2019 №110 в даному випадку вичерпав свою дію саме проведенням конкурсу 16.01.2020 та його скасування не призведе до поновлення прав позивача, оскільки з цього наказу не вбачається, що він розрахований на одноразове застосування. Відтак його може бути застосовано як регуляторний акт до наступних конкурсів. 

28.4.1. Верховний Суд погодився з позицією суду апеляційної інстанції про те, що за відсутності документів, які були підставою прийняття рішення конкурсної комісії, оформлене протоколом №4 від 16.01.2020, таке рішення є немотивованим та необґрунтованим, тобто, прийняте не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, а тому є нечинним. Оскільки рішення №39 від 21.01.2020 «Про призначення управителів багатоквартирних будинків» є похідним, пов`язаним спільним предметом правозастосування від рішення конкурсної комісії, оформлене протоколом №4 від 16.01.2020, та прийнято на його підставі, тому вимоги про визнання його протиправним та нечинним підлягають задоволенню. Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що були допущені порушення відповідачами процедури підготовки та прийняття регуляторних актів, які, в свою чергу, порушують права та охоронювані законом інтереси позивача.

28.4.2. У вказаній постанові Верховний Суд виснував таке: «Згідно з п. ст.13 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» у разі якщо протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом співвласники багатоквартирного будинку, в якому не створено об`єднання співвласників, не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком, управління таким будинком здійснюється управителем, який призначається на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради, на території якої розташований багатоквартирний будинок... У такому разі ціна послуги з управління багатоквартирним будинком визначається за результатами конкурсу, який проводиться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики і політики у сфері житлово-комунального господарства, а договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком строком на один рік від імені співвласників підписує уповноважена особа виконавчого органу відповідної місцевої ради, за рішенням якого призначено управителя.

Виконавчі комітети не стають стороною договірних відносин, що мають бути встановлені за результатами проведення конкурсу. На реалізацію норм Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та рішення відповідача за результатами проведення конкурсу укладаються договори управління, де сторонами договорів є учасники конкурсу (господарюючі суб`єкти) та співвласники багатоквартирних будинків (не господарюючі суб`єкти)».

29. У справі №911/2088/24, що переглядається, ТОВ «Баришівка-Центр» звернулося до суду з позовом до Виконкому, ТОВ «Баришівка - мій дім» про визнання недійсним договору про надання послуг управління багатоквартирними будинками, який обґрунтовано тим, що вказаний договір є недійсним з моменту його підписання, оскільки суперечить положенням Законів України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та «Про житлово-комунальні послуги», згідно з якими Виконком втратив свої повноваження щодо призначення нової управляючої компанії і підписання з нею договору управління №1 від 30.11.2020.

29.1. Судами попередніх інстанцій установлено, що 27.08.2020 Виконкомом прийнято рішення № 225 «Про проведення конкурсу щодо призначення управителя багатоквартирних будинків на території Баришівської селищної ради Київської області». За результатами проведеного конкурсу 30.11.2020 ТОВ «Баришівка-Центр» (переможцем конкурсу) та Виконкомом укладено договір №1 про надання послуги з управління багатоквартирними будинками. Виконком 07.06.2024 прийняв рішення №194 «Про проведення конкурсу з призначення управителя багатоквартирних будинків на території Баришівської селищної територіальної громади Київської області». Протоколом конкурсної комісії № 1 від 10.07.2024 ТОВ «Баришівка - мій дім» визначеного переможцем конкурсу. За результатами проведеного конкурсу 17.07.2024 ТОВ «Баришівка мій дім» (переможцем конкурсу) та Виконкомом укладено договір № 1/24 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком відповідно, відповідно до умов якого новий управитель прийняв на себе надавання послуг на території Баришівської селищної територіальної громади Київської області за об`єктом - багатоквартирні будинки житлового масиву «Центральний» сел. Баришівка. Листом № 2111/03-15/22.07.2024 від 22.07.2024 Виконком повідомив позивача про те, що враховуючи відсутність невід`ємних частин договору № 2 від 30.11.2020, а саме, додатків 1 та 2, визначених Типовим договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, затвердженого постановою КМУ від 05.09.2018 №712 на підставі статті 215 Цивільного кодексу України повідомляє про визнання недійсним (нікчемним) цього договору. Таким чином, повноваження позивача, як управителя багатоквартирних будинків на території Баришівської селищної територіальної громади Київської області за об`єктом багатоквартирні будинки ж/м «Центральний» були припинені та укладено договір переможцем конкурсу ТОВ «Баришівка - мій дім».

29.2. Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з недоведеності позивачем тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, оскільки не надано доказів того, які саме порушення чинного законодавства були вчинені Виконкомом.

29.3. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з його висновками та зазначив таке:
- оскаржуваний договір укладений в порядку, визначеному законодавством на виконання рішення Виконкому від 07.06.2024 за №194 «Про проведення конкурсу з призначення управителя багатоквартирних будинків на території Баришівської селищної територіальної громади Київської області» та рішення Виконкому від 12.07.2024 за № 230 «Про призначення управителя багатоквартирних будинків на території Баришівської селищної територіальної громади Київської області» та є похідним від вказаних рішень;
- рішення Виконкому, на виконання яких було укладено оскаржуваний договір, є діючими, в судовому порядку не оскаржені;
- позивачем не доведено наявність в діях Виконкому порушення вимог чинного законодавства, оскільки договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладеним від імені співвласників багатоквартирного будинку уповноваженою особою органу місцевого самоврядування, може бути достроково розірваний у випадку та порядку, визначених законом. 

30. Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, такі висновки зроблені судами попередніх інстанцій на підставі встановлених ними фактичних обставин справи у цій конкретній справі, виходячи зі змісту позовних вимог та наданих сторонами доказів у справі та заяв. Суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору, дослідили та оцінили предмет (визнання договору недійсним), окреслені у позові підстави, окреслені у позові, надані та зібрані у справі докази за правилами статті 86 ГПК України у їх сукупності і вірогідності, з урахуванням статей 73-79 ГПК України, і дійшли висновку про недоведеність позовних вимог.

31. Проаналізувавши судові рішення у справах, Суд вважає, що посилання скаржника на правовий висновок, викладений у зазначеній ним постанові Верховного Суду від 04.04.2024 у справі №160/7575/20, здійснено у справі з неподібними правовідносинами, оскільки, судові рішення у вказаній справі та у справі, що переглядається Судом, прийняті за різних предметів, підстав позову (у справі №160/7575/20 - визнання протиправними та нечинними наказу Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради «Про затвердження конкурсної документації щодо проведення конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку»; рішення конкурсної комісії цього Департаменту, оформлене протоколом; рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради «Про призначення управителів багатоквартирних будинків», а у цій справі - визнання недійсним договору про надання послуг управління багатоквартирними будинками, яке є похідним від рішень Виконкому «Про проведення конкурсу з призначення управителя багатоквартирних будинків на території Баришівської селищної територіальної громади Київської області» та «Про призначення управителя багатоквартирних будинків на території Баришівської селищної територіальної громади Київської області», які є чинними на час розгляду справи)та кола доказування, а також фактичних обставин справи, що відповідно вплинуло на застосування судами вказаних скаржником норм права, що свідчить про різну правову природу спірних правовідносин.

32. Верховний Суд зазначає, що зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що сторони надали докази, а суди їх не дослідили, не оцінили та не встановили на їх підставі обставини справи щодо наявності/відсутності підстав для задоволення позову. Висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову з підстави недоведеності позовних вимогу цій справі зроблені на підставі встановлених судами обставин та оцінки зібраних доказів. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

33. Верховний Суд зауважує, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог  у зв`язку з їх недоведеністю, а господарське судочинство ґрунтується на засадах змагальності (стаття 13 ГПК України). 

34. Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити, що висновки у наведеній скаржником постанові та у цій справі не можуть вважатися в цьому випадку подібними через те, що на висновок у вказаній справі скаржник послався, виокремивши його із контексту судового рішення, не врахувавши викладених в рішеннях правових позицій Верховного Суду стосовно спірних правовідносин, предмету спору, підстав, характеру спірних правовідносин та кола доказування, в контексті досліджуваних судами у вказаній справі доказів та встановлених на підставі них обставин.

35. Відтак, проаналізувавши зміст наведеної вище постанови Верховного Суду за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в тому числі через призму наявності/відсутності підстав вважати, що має місце неврахування висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах не так (у інший спосіб), колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги не зводяться до неврахування судами попередніх інстанцій правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.04.2024 у справі №160/7575/20у подібних правовідносинах, і не свідчать про подібність правовідносин, а зводяться до незгоди з оцінкою судами наявності підстав для відмови у задоволенні позову, що свідчить про неподібність цієї справ зі справою, що переглядається з точки зору предмету, підстав спору, фактично-доказової бази, юридично-значущих фактів та обставин справи, встановлених судами, і тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказане для порівняння судове рішення Верховного Суду - релевантним до обставин цієї справи.

36. Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

37. Колегія суддів, також виходить з того, що за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду висновки щодо застосування норм права суд формулює, виходячи з конкретних обставин справи. (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 68), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 149), від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 (провадження № 14-201цс21, пункт 51)).

38. Касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 04.04.2024 у справі №160/7575/20за відсутності подібності правовідносин.

39. Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

40. Отже, Верховний Суд встановив, що висновок щодо застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду від 04.04.2024 у справі №160/7575/20та, на який посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі №911/2088/24.

41. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №911/2088/24 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.
42. Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник у касаційній скарзі не наводить.

43. Стосовно клопотання ТОВ «Баришівка-Центр» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід зазначити таке.

44. Обґрунтовуючи вказане клопотання позивач вказував на те, що ця справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

45. Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

46. Тобто, по-перше, правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

47. Про виключність правової проблеми з точки зору якісного критерію можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди припустилися явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального та матеріального права, в тому числі свавільного розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

48. При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

49. Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду, у низці судових рішень (наприклад, від 10.07.2019 у справі №431/5643/16-ц, від 28.04.2020 у справі №357/13182/18, від 23.06.2020 у справі №910/8130/17, від 09.07.2020 у справі №610/1065/18, від 15.09.2020 у справі №910/32643/15, від 13.10.2020 у справі №640/17296/19, від 23.10.2020 у справі №906/677/19, від 14.04.2021 у справі №757/50105/19, від 22.04.2021 року у справі №640/6432/19, від 28.04.2021 у справі №916/1977/20, від 18.05.2021 у справі №758/733/18), адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.

50. Клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не містить аргументованого переконливого обґрунтування наявності глибоких розходжень у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, в тому числі наявності правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному у справах з подібними правовідносинами; не викладено правової проблеми, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій; за відсутності також і посилання на справи, у яких виникає проблема правозастосування з подібними правовідносинами.

51. Отже, заявлене у резолютивній частині касаційної скарги позивачем клопотання не містить належного обґрунтування виключної правової проблеми за кількісним та якісним критерієм, які б надавали можливість обґрунтовано вважати, що подолається бар`єр означених показників, а також не наведено жодних обставин, які б давали підґрунтя вважати, що існують підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

52. З огляду на викладене вище відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а тому у задоволенні клопотання відповідача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

53. Верховний Суд бере до уваги доводи Виконкому, викладені у відзиві на касаційну скаргу в т.ч. доводи щодо значеного клопотання, у тій частині, яка узгоджується з викладеним у цій ухвалі.

54. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

55. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

56. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

57. Верховний Суд у прийнятті даної ухвали керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від resjudicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано. 

58. У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

59. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

60. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

61. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steelandothers v. The United Kingdom»).

62. У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

63. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300, 301 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Баришівка-Центр» на рішення Господарського суду Київської області від 03.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 у справі №911/2088/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                    А. Ємець