УХВАЛА

24 квітня 2025 року 
м. Київ

cправа №  920/1505/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Ємця А.А.,
розглянувши матеріали касаційної скарги фізичної особи - підприємця Мірошніченка Олега Вікторовича
на рішення господарського суду Сумської області від 17.12.2024
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2025 
у справі № 920/1505/23
за позовом Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України
до фізичної особи - підприємця Мірошніченка Олега Вікторовича
про стягнення 272  000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення АМК, позивач) звернулося до господарського суду Сумської області з позовною заявою до фізичної особи - підприємця Мірошніченка Олега Вікторовича (далі - ФОП Мірошніченко О.  В., відповідач) про стягнення з останнього пені у розмірі 272  000,00 грн із зарахуванням зазначеної суми до Державного бюджету України на рахунок відповідного управління Державної казначейської служби України за місцезнаходженням платника податків.
Рішенням господарського суду Сумської області від 17.12.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від  25.03.2025 у справі №  920/1505/23 позовні вимоги задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 272  000,00 грн із зарахуванням зазначеної суми до Державного бюджету України на рахунок відповідного управління Державної казначейської служби України за місцезнаходженням платника податків. 
ФОП Мірошніченко О.  В. 10.04.2025 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 17.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від  25.03.2025 у справі №  920/1505/23, справу направити на новий розгляд до місцевого господарського суду.
Перевіривши матеріали касаційної скарги ФОП Мірошніченка О.  В. у справі №  920/1505/23, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Частиною п`ятою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2023 установлено у розмірі 2  684,00 грн.
Позов подано у грудні 2023 року. Предметом позову у справі №  920/1505/23 є стягнення 272  000,00 грн, а отже, ціна позову у цій справі не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (500 х 2  684,00 грн = 1  342  000,00  грн).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Суд звертає увагу, що норма пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України передбачає виключні випадки, за умови доведення скаржником їх наявності, посиланням на відповідні обставини, судове рішення у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб може бути предметом касаційного оскарження. При цьому тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Зі змісту касаційної скарги убачається, що ФОП Мірошніченко О.  В. посилається на випадок передбачений підпунктом "в" пункту 2 частини третьої  статті 287 ГПК України, справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; просить відкрити касаційне провадження у справі та урахувати, що основним видом діяльності відповідача є діяльність у сфері геології та геодезії; зазначає про те, що скаржник здійснює господарську діяльність на території Сумської області, яка є прифронтовою, у зв`язку з цим більшість проектних землевпорядних робіт не проводиться.
Розглянувши міркування наведені у касаційній скарзі та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність наявних випадків для відкриття касаційного провадження.
Аргументи та доводи касаційної скарги, зводяться до висловлення незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин та доказів, що виходить за межі повноважень Верховного Суду. Під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію.
При цьому використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту  2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
Тож тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів.
Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.
Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З огляду на викладене, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП  Мірошніченка О.  В. на рішення господарського суду Сумської області від  17.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від  25.03.2025 у справі №  920/1505/23, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 234, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця Мірошніченка Олега Вікторовича на рішення господарського суду Сумської області від 17.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від  25.03.2025 у справі №  920/1505/23.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

Суддя                    І.  Колос

Суддя                    І.  Булгакова 

Суддя                    А.  Ємець