ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/8801/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Колос І.Б. (головуючий), Ємця А.А., Малашенкової Т.М., 
за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:
позивача - фізичної особи - підприємця Іванової Алли Владиславівни -                   Терехов М.С., адвокат (ордер від 07.04.2025),
відповідача - акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - не з`явився, 

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Іванової Алли Владиславівни 
на рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2024 (суддя Павленко Є.В.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 (головуючий суддя: Андрієнко В.В., судді: Шапран В.В., Буравльов С.І.)
у справі № 910/8801/24
за позовом фізичної особи - підприємця Іванової Алли Владиславівни (далі - Підприємець) 
до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - Банк)
про визнання недійсним одностороннього правочину. 
1.   ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Короткий зміст позовних вимог
Підприємець звернулася до суду з позовом до Банку про визнання недійсною односторонньої відмови (правочину), який вчинений відповідачем щодо розірвання договору від 16.05.2007 № kg22jc банківського рахунку.
Позовна заява обґрунтована з посиланням на незаконність односторонньої відмови відповідача від договору банківського рахунку, укладеного з позивачем, та відсутністю підстав для встановлення позивачу, як клієнту Банку, відповідного рівня ризику (неприйнятно високого ризику).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції 
Рішенням господарського суду міста Києва від 12.12.2024    у справі № 910/8801/24 в позові відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відмова Банку від підтримання ділових відносин з позивачем шляхом розірвання договору банківського вкладу і закриття рахунків була реалізована шляхом прийняття відповідачем рішення від 07.09.2023 № Е.17.U.0.0/4-7671423, і це рішення не оскаржувалося у встановленому законом порядку позивачем, доводи останнього про незаконність дій Банку є необґрунтованими. Суд виснував, що позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами порушення його прав чи законних інтересів спірним повідомленням Банку, і останнє не є правочином у розумінні приписів чинного законодавства України, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про те, що позов є необґрунтованим, а, отже, не підлягає задоволенню.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 зі справи рішення суду першої інстанції змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови суду апеляційної інстанції. Резолютивну частину рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано, зокрема тим, що: Банк, здійснивши належну перевірку Іванової А.В. та виявивши підозрілу діяльність останньої (використання Івановою А.В. рахунків санкційних осіб або сплата (проведення фінансової операції) за особу, які знаходиться в санкційному списку), керуючись спеціальним Законом про фінансовий моніторинг, виконав власний обов`язок суб`єкта фінансового моніторингу та правомірно встановив позивачці неприйнятно високий ризик ділових відносин та, як наслідок, відмовився від підтримання ділових відносин з нею для уникнення ризиків використання Банку з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення; оскільки односторонній правочин Банку про відмову від ділових відносин з позивачкою відповідає чинному законодавству, підстави для визнання його недійсним відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України, відсутні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій у справі, позивач звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, згідно з якою просить Суд скасувати судові рішення попередніх інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
2.   АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
В обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постанові Верховного Суду від 28.02.2023 у справі № 910/10855/21.
З посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник також зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме:
- чи є фінансовою операцією в розумінні пункту 65 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» дії клієнта, які не були вчинені?
- чи має позивач нести відповідальність за фінансову операцію, яка не була вчинена (не існувала)?
- чи  є у позивача обов`язок надати на вимогу суб`єкта первинного фінансового моніторингу інформацію та документи в разі відсутності фінансової операції або її невчинення?
Крім того, скаржник посилається на те, що суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).
Скаржник також зазначає, що справу в суді апеляційної інстанції розглянуто та вирішено неповноважним складом суду. Так, на думку скаржника, були порушені правила авторозподілу справи, а саме наявні ознаки втручання в систему, адже вибір головуючого судді відбувався між 10 суддями, а вибір учасників колегії відбувся тільки між 1 суддею, оскільки інші 9 суддів, як вважає скаржник, були штучно виключені з розподілу, та що особою, яка відповідальна за авторозподіл  справи, штучно поставлено 9 суддям ознаку «не є резервним суддею постійної колегії/палати», у зв`язку з чим колегії суддів апеляційної інстанції був заявлений відвід, який не задоволений судом (зазначене за своїм змістом відповідає пункту 1 частини першої статті 310 ГПК України). 
Доводи інших учасників справи, розгляд заяв, клопотань
Банк не скористався своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
Згідно з розпорядженням Заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 19.05.2025 № 32.2-01/853      проведено повторний автоматизований розподіл справи № 910/8801/24, у зв`язку з відпусткою судді Булгакової І.В.
3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Підприємцем та Банком 16.05.2017 укладено договір № kg22jc банківського рахунку, за умовами якого Банк зобов`язався відкрити клієнту поточний рахунок у національній та іноземній валюті (у тому числі, картковий та інші рахунки зі спеціальним режимом використання), здійснювати його розрахункове й касове обслуговування відповідно до чинного законодавства України, нормативних актів НБУ та умов цього правочину.
Цей договір підписаний уповноваженою особою Банку та Підприємцем, а також скріплений печатками вказаних суб`єктів господарювання.
За договором банківського рахунку Банк зобов`язався приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнту, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження останнього про перерахування й видачу відповідних сум з рахунку та здійснювати інші операції за рахунком (рахунками) у порядку та на умовах, передбачених цим договором. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Якість послуг повинна відповідати законодавству України, нормативним актам НБУ, які регулюють розрахункові правовідносини (пункти 1.2 - 1.4 вказаного правочину).
Відповідно до підпунктів 2.1.1, 2.1.3, 2.1.6 пункту 2.1 договору Банк зобов`язався, зокрема: здійснювати обслуговування рахунків клієнта відповідно до умов цієї угоди та чинного законодавства; здійснювати для клієнта операції, які передбачені для рахунків цього виду законом, банківськими правилами та цим правочином; приймати та виконувати розрахункові документи відповідно до чинного законодавства та виключно в межах залишку грошових коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено іншими договорами між Банком і клієнтом.
Згідно з підпунктами 2.2.1, 2.2.6 пункту 2.2 вказаного правочину Підприємець зобов`язався: виконувати вимоги чинних інструкцій, правил, інших нормативних актів НБУ з питань здійснення розрахункових, касових та інших передбачених чинним законодавством операцій; надавати Банку необхідні документи, відомості та інші дані з метою виконання вимог законодавства, що регулюють відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, для складання встановленої нормативними актами НБУ звітності Банку та для здійснення ним функцій агента валютного контролю.
Підпунктами 3.2.2, 3.2.11 - 3.2.13 пункту 3.2 договору передбачено, що Банк має право: відмовити клієнту (мотивовано, з посиланням на підстави, передбачені чинним законодавством України) у здійсненні розрахункових і касових операцій у разі оформлення документів з порушенням вимог чинного законодавства та нормативних актів НБУ, або відмови клієнта в наданні документів та відомостей, необхідних для здійснення ідентифікації останнього згідно з чинним законодавством, визначення суті його діяльності та фінансового стану, або у разі встановлення, що ця фінансова операція може мати відношення або призначатися для фінансування терористичної діяльності, а також в інших випадках, встановлених законодавством; з метою перевірки наявної інформації про фінансову операцію клієнта, за рішенням відповідальної особи Банку, призупинити операції за рахунком (рахунками) клієнта у межах термінів, встановлених чинним законодавством України; здійснювати інший контроль, не передбаченими цим договором та додатками до нього, згідно з чинним законодавством; у разі невиконання або порушення клієнтом умов цього договору, а також в інших передбачених чинним законодавством випадках, вимагати розірвання або відмовитися від договору банківського рахунку і закрити поточний та інші рахунки клієнта.
Договір може бути розірваний за згодою сторін у випадку закриття всіх відкритих за ним рахунків або у випадках, передбачених законодавством або цією угодою. Банк має право в установленому законодавством порядку вимагати розірвання договору та закрити рахунок (рахунки) у випадках, визначених чинним законодавства. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі порушення цього правочину другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або чинним законодавством (пункти 6.2, 6.4 договору).
Цей договір укладений на невизначений строк, набуває чинності з дня його підписання обома сторонами і припиняє свою дію відповідно до умов цього договору та чинного законодавства (пункт 6.1 вказаного правочину).
Згідно з листом від    07.08.2023 № 20.1.0.0.0/7- 230807/40922 Банком направлено   Івановій А.В. запит щодо надання додаткової інформації. 
У листі Івановій А.В. запропоновано таке: «Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) висловлює Вам свою повагу та інформує, що пунктами 4 та 5 частини другої статті 8 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» № 361-ІХ від 06.12.2019 (далі - Закон про ПВК/ФТ) та Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 19.05.2020 № 65, зобов`язано Банк на постійній основі здійснювати заходи належної перевірки, зокрема шляхом моніторингу ділових відносин та фінансових операцій клієнта, що здійснюються у процесі таких відносин, щодо відповідності таких фінансових операцій наявній у Банка інформації про клієнта, його діяльність. Відповідно до частини шостої статті 11 Закону про ПВК/ФТ Банк наділений правом витребовувати та вивчати документи (інформацію) щодо фінансових операцій клієнтів та відомостей про їх учасників, про джерела коштів, пов`язаних з фінансовими операціями та інше. Банк дуже вдячний Вам за довіру та готовий до подальшої співпраці та взаємодії за умови, що Вами буде надано інформацію та документи, на підставі яких здійснювались операції за період з 30.06.2023 по рахунках/карткам, відкритим на Ваше ім`я, зокрема: Просимо Вас надати повні ідентифікаційні дані, ПІБ, дату народження, ІПН, та громадянство учасника за фінансовою операцією ОСОБА_2 . Вищезазначені документи (належним чином засвідчені), мають бути надані до Банку протягом 10 робочих днів від дня надсилання цього повідомлення. Положенням частини 6 статті 11 Закону України про ПВК/ФТ передбачено, що Банк має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки, зокрема для ідентифікації, верифікації, моніторингу ділових відносин та фінансових операцій клієнта, що здійснюються у процесі таких відносин, щодо відповідності таких фінансових операцій наявній у суб`єкта первинного фінансового моніторингу інформації про клієнта, його діяльність та ризик (у тому числі, в разі необхідності, про джерело коштів, пов`язаних з фінансовими операціями (вивчення клієнта), актуалізації/уточнення даних та інформації про клієнта, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Застереження: ненадання необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей/ неможливість здійснення ідентифікації та/або верифікації, встановлення клієнту неприйнятно високого ризику/ подання клієнтом чи його представником недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману Банку є підставою для відмови Вам в обслуговуванні, у тому числі, шляхом розірвання ділових відносин відповідно до частини першої статті 15 Закону про ПВК/ ФТ». 
Згідно з повідомленням від 08.09.2023 № 20.1.0.0.0/7-230908/239 Банк поінформував Іванову А.В. про прийняте 07.09.2023 рішення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору у зв`язку з встановленням неприйнятно високого рівня ризику/ненадання необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей/неможливістю здійснення ідентифікації та/або верифікації, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників/подання недостовірної інформації/подання інформації з метою введення в оману Банку. Внаслідок прийнятого рішення про відмову від підтримання ділових відносин та обслуговування достроково за ініціативою Банку розриваються укладені договори банківського обслуговування/депозитні (вкладні) договори без перерахунку процентів на вклад (депозит) та договори, укладені з метою отримання інших банківських послуг (продуктів), що не передбачають відкриття поточних рахунків (крім кредитних договорів), та закриваються поточні/депозитні та інші рахунки після здійснення завершальних операцій за цими рахунками. 
У цьому повідомленні поінформовано Іванову А.В.    також про те, що починаючи з дати прийняття Рішення про відмову, буде відмовлено в проведенні фінансових операцій за всіма відкритими Банком рахунками/обслуговуванні за іншими продуктами Банку.
Для перерахування залишку коштів на рахунок, відкритий в іншому банку, у строк до 30 днів від дня надсилання цього повідомлення про відмову,     Івановій А.В. чи її представнику необхідно звернутись до будь-якого відділення Банку, маючи при собі документи за наведеним переліком, з попередженням про те, що Банк, після спливу 30 днів від дати відправлення повідомлення про відмову, здійснює договірне списання коштів з рахунків клієнта для погашення заборгованості (ей)/невиконаних зобов`язань (в тому числі, кредитних), що підлягають сплаті Банку за укладеними договорами банківських послуг, у розмірах, визначених цими договорами, а залишок коштів на рахунках перераховує на окремий аналітичний балансовий рахунок для подальшого обліку та повернення коштів під час звернення до банку.
Після здійснення завершальних операцій поточний рахунок закривається, договір банківського обслуговування вважається розірваним. 
Судом апеляційної інстанції додатково встановлено, що за результатом проведеного аналізу фінансових операцій, діяльності, інформації про клієнта - фізичну особу Іванову А.В. , Банком встановлено, що діяльність клієнта є підозрілою за ознаками, визначеними статтею 12 Закону про фінансовий моніторинг, Додатку 6 «Посилені заходи належної перевірки клієнта» Положення про здійснення банками фінансового моніторингу та Додатку 20 «Індикатори підозрілості фінансових операцій» до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, через підозрілість інформації щодо наданої клієнтом інформації при сплаті, здійснення операції за період 30.06.2023 по рахунках/карткам відкритим на її ім`я, зокрема: учасника за фінансовою операцією ОСОБА_2 , від імені якого позивач намагалася провести перерахування коштів в касі банку. Відповідно до Указу Президента України № 227/2023 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.04.2023 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.04.2023 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)». На підставі Указу Президента та перевіривши список санкційних осіб, який знаходиться в державному реєстрі санкцій (Посилання на сайт https://drs.nsdc.gov.ua/actions/personal), представниками відповідача встановлено, що громадянин ОСОБА_2 , знаходиться в реєстрі санкцій та являється громадянином РФ, до якого застосовано санкції. 
Оскільки у контексті фінансового моніторингу дії фізичної особи та фізичної особи-підприємця є пов`язаними, і неможливим є відокремлення фізичної особи від її статусу підприємця, відповідно фізична особа та фізична особа-підприємець це одна особа, Банк припинив ділові відносини з Івановою А.В. , у тому числі, як з фізичною особою - підприємцем, повідомивши про це Іванову А.В. у листі, який направив 08.09.2023 на адресу реєстрації її місцезнаходження у м. Знам`янка. 
Позивачем не було виконано встановленого приписами статті 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» обов`язку з надання витребуваної інформації та документів, необхідних Банку для здійснення належної перевірки, наслідком чого стало встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику.
Не погоджуючись з односторонньою відмовою (правочином), який вчинений відповідачем щодо розірвання договору від 16.05.2007 № kg22jc банківського рахунку, позивач звернулася з цим позовом до суду.
4.   ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсною односторонньої відмови Банку (правочину), який вчинений відповідачем, щодо розірвання договору від 16.05.2007 № kg22jc банківського рахунку.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
При цьому самим скаржником (скаржниками) у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самими скаржниками), покладається на скаржника (скаржників).
Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі                                             № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі   № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Так, за доводами скаржника, судами попередніх інстанцій не враховані висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постанові Верховного Суду від 28.02.2023 у справі № 910/10855/21 про визнання недійсним одностороннього правочину банку щодо розірвання договору банківського обслуговування.
У наведеній постанові Верховний Суд, аналізуючи, зокрема положення частини шостої статті 7, статті 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та статті 1075 Цивільного кодексу України, в аспекті застосування приписів статті 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» виснував, що норма статті 15 названого Закону є спеціальною та має пріоритет у застосуванні по відношенню до статті 1075 Цивільного кодексу України.
Право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.
Колегія суддів виходить з того, що вказана у справі № 910/10855/21 правова позиція Верховного Суду щодо застосування частини шостої статті 7, статті 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та статті 1075 Цивільного кодексу України є застосовною у справах, в яких предметом розгляду є визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого банком щодо розірвання договору з клієнтом у зв`язку зі встановленням неприйнятно високого рівня ризику, проте при застосуванні такої правової позиції мають ураховуватися особливості, такі як обставини справи, доказова база, підставність прийняття рішення про відмову та дотримання банком встановленої процедури перевірки, та складання висновку за результатами її проведення, повідомлення клієнта про своє рішення, встановлення відсутності порушених прав клієнта. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.10.2024 зі справи № 910/14990/23.
Отже, справи № 910/10855/214 та № 910/8801/24 є схожими в частині, що стосується предмета позову, за нормативно-правовим регулювання.
У справі № 910/8801/24 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про задоволення позову про визнання недійсною односторонньої відмови (правочину) банку щодо розірвання договору банківського обслуговування, зазначив про те, що застосовуючи зазначені положення чинного законодавства в сфері фінансового моніторингу та враховуючи недоведеність банком наявності правових підстав для встановлення позивачу неприйнятно високого ризику, що, в свою чергу, зумовлено недоведеністю відповідачем належними і допустимими доказами обставин вчинення товариством фінансових (платіжних) операцій, які містять ознаки здійснення ризикової діяльності в сфері фінансового моніторингу та існування ризику застосування до банку відповідних заходів впливу, зокрема незаконності джерел походження коштів товариства, інших його активів або прав на такі активи, а також недоведеності наявності в банківських операціях позивача ознак відмивання доходів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про необхідність визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого банком щодо розірвання договору банківського обслуговування.
Водночас у справі, яка розглядається, зі змісту постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що суд, з урахуванням встановлених обставин справи на підставі оцінки доказів, у тому числі результатів проведення внутрішньої перевірки Банку, дослідив підстави та дійшов висновку про обґрунтованість встановлення клієнту (Підприємцю) категорії ризику на рівні неприйнятно високого. У зв`язку з чим односторонній правочин Банку про відмову від ділових відносин з позивачкою відповідає чинному законодавству, підстави для визнання його недійсним відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України відсутні. 
Проаналізувавши висновок Верховного Суду, викладений у постанові  зі справи   № 910/10855/21 (який є сталим і послідовно викладався у низці інших постанов Верховного Суду, зокрема у справах № 910/18504/20,                             № 757/57487/20-ц,   № 922/1253/23) щодо застосування частини шостої статті 7, статті 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та статті 1075 Цивільного кодексу України, Суд встановив, що застосування судом апеляційної інстанції у справі № 910/8801/24 вказаних норм права не суперечить висновкам суду касаційної інстанції, суд дослідив обставини обґрунтованості встановлення Банком позивачці категорії ризику на рівні неприйнятно високого, перевірив прийняття оспорюваного рішення на предмет відповідності встановленій процедурі та своєчасне повідомлення відповідачем позивачку про прийняте рішення. Отже, застосування вказаних норм права у цій справі залежало від встановлених і доведених обставин справи, а також оцінки наданих суду доказів, що входило в предмет доказування та формувало фактично-доказову базу. 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що правовідносини у справі, яка розглядається, і в зазначеній скаржником у касаційній скарзі справі хоча і є подібними за матеріально-правовим регулюванням, предметом спору, але істотно відмінні (у справі, що розглядається, з одного боку, і в справі № 910/10855/21 - з іншого) за фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, що вказує на неподібність правовідносин у наведеній до порівняння постанові Верховного Суду з правовідносинами у справі, яка розглядається, насамперед за змістовим критерієм.
У пункті 5 частини першої статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою Підприємця в частині підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.
Скаржник також посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме:
- чи є фінансовою операцією в розумінні пункту 65 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» дії клієнта, які не були вчинені?
- чи має позивач нести відповідальність за фінансову операцію, яка не була вчинена (не існувала)?
- чи  є у позивача обов`язок надати на вимогу суб`єкта первинного фінансового моніторингу інформацію та документи в разі відсутності фінансової операції або її невчинення?
Так, за змістом касаційної скарги скаржник зазначає про те, що позивач не вчиняла дій, які за твердженням відповідача стали підставою для проведення щодо неї перевірки Банком. 
Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Суд виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Слід зазначити, що висновки Верховного Суду стосовно питання застосування норм права, які зазначені скаржником, у подібних правовідносинах, ураховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц, відсутні.
Водночас колегія суддів звертає увагу, що правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються виходячи з конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права (постанова Великої Палати Верховного суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). 
Отже, формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
У цій справі суд апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин справи на підставі оцінки доказів, у тому числі результатів проведення внутрішньої перевірки Банку, дослідив підстави та дійшов висновку про обґрунтованість встановлення клієнту (Підприємцю) категорії ризику на рівні неприйнятно високого. 
Слід зазначити, що мотивом для відмови Банку від підтримання ділових відносин/відмови в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору стало встановлення Підприємцю неприйнятно високого рівня ризику через ненадання необхідних для здійснення належної перевірки документів. Підставою стала необхідність перевірки даних щодо ініціювання фінансової операції, яку мав намір вчинити клієнт у касі банку, а не  безпосередньо вчинення такої операції. 
Отже, обставини, для яких скаржник просить Суд сформувати висновки Верховного Суду, не відповідають встановленим обставинам цієї справи та предмету спору. 
У зв`язку наведеним, Суд не вбачає підстав для надання висновку щодо питання застосування норм права, про які вказує скаржник у касаційній скарзі, оскільки останній залишає поза увагою конкретні спірні правовідносини у справі  № 910/8801/24, з урахуванням встановлених у ній обставин.
Доводи скаржника в цій частині фактично зводяться до спонукання Верховного Суду для встановлення інших обставин справи та надання іншої оцінки вказаним доказам, наявним у матеріалах справи, на підставі оцінки яких суд апеляційної інстанції встановив фактичні обставини справи, що з огляду на вимоги статті 300 ГПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції не належить до повноважень Верховного Суду.
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що в своїх доводах скаржник не враховує, що в господарському процесі зі змінами до статті 79 ГПК України (які набрали чинності з 17.10.2019) поняття достатності доказів замінено на стандарт доказування «вірогідність доказів»: наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази надані на її спростування; питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Господарський суд, за змістом статті 86 ГПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно підстава касаційного оскарження, обґрунтована з посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.
У доводах касаційної скарги скаржник також посилається на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази (зазначене за своїм змістом відповідає пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України).
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Таким чином, за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судом зібраних у справі доказів за умови не підтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.
Скаржник також зазначає, що справу в суді апеляційної інстанції розглянуто та вирішено неповноважним складом суду. Так, на думку скаржника, були порушені правила авторозподілу справи, а саме наявні ознаки втручання в систему, адже вибір головуючого судді відбувався між 10 суддями, а вибір учасників колегії відбувся тільки між 1 суддею, оскільки інші 9 суддів, як вважає скаржник, були штучно виключені з розподілу, та що особою, яка відповідальна за авторозподіл  справи, штучно поставлено 9 суддям ознаку «не є резервним суддею постійної колегії/палати», у зв`язку з чим колегії суддів апеляційної інстанції був заявлений відвід, який не задоволений судом (зазначене за своїм змістом відповідає пункту 1 частини першої статті 310 ГПК України). 
Верховний Суд у постановах від 28.12.2022 у справі № 183/4809/19, від 11.10.2023 у справі № 306/844/20, від 06.03.2024 у справі № 686/9073/22 та від 25.04.2024 у справі № 640/19764/20 виснував, що чинне процесуальне законодавство не надає визначення терміну «неповноважний склад суду», однак неповноважним склад суду можна вважати якщо: 1) справу розглянуто з порушенням правил підсудності; 2) справу розглянуто і вирішено суддею або за участі судді строк повноважень якого закінчився; 3) справу розглянуто і вирішено особою, яка не є суддею цього суду або за її участі; 4) справу передано на розгляд судді з порушенням встановленого порядку розподілу судових справ або з порушенням принципу незмінності складу суду; 5) справу розглянуто і вирішено суддею або за участі судді який брав участь у її вирішенні; 6) справу яку належить розглядати колегіально розглянуто і вирішено суддею одноособово.
Стосовно наведеного Верховний Суд зазначає таке.
Аналогічні доводи скаржника були підставою для розгляду судом апеляційної інстанції заявленого Підприємцем  відводу.
Так, подана заява про відвід була мотивована тим, що 06.01.2025 та 25.02.2025 авторозподіл справи № 910/8801/24 відбувся з втручанням в систему, у зв`язку з чим інші судді Північного апеляційного господарського суду не приймали участь в авторозподілі, оскільки були виключені з такого.
Суд апеляційної інстанції в ухвалі від 05.03.2025 зі справи, відмовляючи у задоволенні заяви Підприємця про відвід колегії суддів, зазначив, зокрема таке.
Визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених в частині другій статті 6 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ (частина перша статті 32 ГПК України).
Справа, розгляд якої відповідно до цього    Кодексу    здійснюється колегією суддів в обов`язковому порядку, розглядається постійною колегією суддів відповідного суду, до складу якої входить визначений Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою суддя-доповідач (частина друга статті 32 ГПК України).
Персональний склад постійних колегій суддів визначається зборами суддів відповідного суду (частина третя статті 32 ГПК України).
Справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута тим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 13 статті 32 ГПК України).
Особливості розподілу судових справ встановлюються Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина 19 статті 32 ГПК України).
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що судді не мають жодного впливу на формування складу суду для розгляду конкретної справи, що спрямовано на забезпечення реалізації учасниками справи права на судовий захист незалежним та безстороннім судом, встановленим законом, як складової права на суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північному апеляційному господарському суду автоматизований розподіл судових справ, які надходять до суду, проводиться між постійними колегіями суддів з урахуванням спеціалізації суддів, КП «ДСС», із визначенням автоматизованою системою судді-доповідача (головуючого судді). Для здійснення можливої заміни судді у складі постійної колегії суддів, за винятком судді-доповідача, до складу колегій вводяться резервні судді. Склад постійних колегій з урахуванням резервних суддів затверджується зборами суддів. 
У Північному апеляційному господарському суді 06.01.2025 відбувся автоматизований розподіл судової справи між суддями, за наслідками якого, згідно з протоколом, визначений такий склад суду: головуючий суддя                         Андрієнко В.В., судді Шапран В.В., Сітайло Л.Г.
У подальшому, у зв`язку з перебуванням судді Сітайло Л.Г., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, розпорядженням керівника апарату від 25.02.2025 призначений повторний автоматизований розподіл справи. 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями визначний такий склад суду: головуючий суддя Андрієнко В.В., судді Шапран В.В., Буравльов С.І.
З огляду на те, що суддя-доповідач Андрієнко В.В. у справі був визначений шляхом автоматизованого розподілу із числа всіх суддів відповідного суду з урахуванням їхньої спеціалізації, а розгляд справи у суді апеляційної інстанції здійснюється колегією у складі трьох суддів, то в подальшому вибір системою відбувався серед суддів постійної колегії, до якої входить суддя-доповідач, та резервних суддів цієї колегії. Доказів на підтвердження протилежного (а саме, що визначені системою судді Північного апеляційного господарського суду для розгляду цієї справи, які не є суддею-доповідачем у цій справі, не входили до складу постійної колегії або не були резервними суддями цієї колегії на момент здійснення вибору системою) скаржником не надано.
Зважаючи на наведене, Суд не вбачає порушень правил, визначених законодавством, під час проведення автоматизованого розподілу цієї справи, оскільки формування складу суду відбулося із застосуванням автоматизованої системи документообігу та відповідно до вимог ГПК, Положення про автоматизовану систему документообігу суду, вказаних вище Засад.
Скаржник також зазначає, що у постанові суд апеляційної інстанції помилково посилається на частину шосту статті 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», не враховуючи її дійсний зміст. Проте Верховний Суд зазначає, що обов`язок клієнта, представника клієнта надати на вимогу банку інформацію (офіційні документи), необхідну для здійснення належної перевірки, а також для виконання суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії визначений частиною сьомою статті 11 названого Закону (яка фактично й процитована за змістом постанови судом апеляційної інстанції), і помилкове посилання суду на іншу частину статті 11 Закону не є підставою для зміни або скасування законного судового рішення у справі.
У силу приписів частини другої статті 309 ГПК України формальні порушення не можуть бути підставою для скасування з формальних міркувань правильного по суті та законного рішення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсі, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду попередньої інстанції.
Доводи касаційної скарги зводяться передусім до переоцінки доказів, водночас у силу імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Що ж стосується  посилань скаржника на те, що суд апеляційної інстанції не надав відповіді на довід скаржника про безпідставне прийняття місцевим господарським судом до розгляду відзиву на позов (який був поданий відповідачем поза межами строку, встановленого судом), то такий довід не обґрунтований підставою касаційного оскарження, а тому судом не розглядається.
Отже, обґрунтовані доводами касаційної скарги  підстави касаційного оскарження, не знайшли свого підтвердження, Судом не встановлено неправильного застосування судом попередньої інстанції (який змінив рішення суду першої інстанції у мотивувальній частині) норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права, як необхідної передумови для скасування ухваленого судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги Підприємця не знайшли свого підтвердження.
З огляду на викладене, визначених процесуальним законом підстав для скасування/зміни судового рішення попередньої інстанції (який змінив рішення суду першої інстанції у мотивувальній частині) не вбачається.
З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції Суд вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою Підприємця у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а в частині підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, - касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Судові витрати
Судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги Підприємцем у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки Суд касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закриває, а в частині підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, касаційну скаргу залишає без задоволення, а судове рішення попередньої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 129, 296, 300, 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця Іванової Алли Владиславівни на рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 у справі № 910/8801/24 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - закрити.
2. В іншій частині касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Іванової Алли Владиславівни залишити без задоволення.
3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 у справі № 910/8801/24, якою змінено рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2024 в його мотивувальній частині, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                       І.   Колос

Суддя                                                                                                     А. Ємець

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова