УХВАЛА

12 травня 2025 року 
м. Київ

cправа №911/2657/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Вронська Г.О. - головуюча, Губенко Н.М., Кондратова І.Д.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Укртелеком" 

на рішення Господарського суду Київської області (Ейвазова А.Р.)
від 11.12.2024

та постанову Північного апеляційного господарського суду (Ткаченко Б.О., Андрієнко В.В., Пономаренко Є.Ю.)
від 06.03.2025 (повний текст складений 17.03.2025)

у справі за позовом Акціонерного товариства "Укртелеком" 
до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради 

про стягнення 365 109,25 грн,
ВСТАНОВИВ:
1.          Акціонерне товариство "Укртелеком" (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради (далі - Відповідач) 365 109,25 грн, з них: 332 479,15 грн - борг з витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за період з 01 січня 2023 року до 31 грудня 2023 року; 21 145,20 грн - втрати від інфляції за період з 02 березня 2023 року до 01 жовтня 2024 року; 11 484,90 грн - три проценти річних за період 02 березня 2023 року до 01 жовтня 2024 року.
2.          Рішенням Господарського суду Київської області від 11.12.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2025, у справі №911/2657/24, у позові відмовлено повністю.
3.          04 квітня 2025 року Позивач (Скаржник) із використанням підсистеми "Електронний суд" подав касаційну скаргу на зазначені судові рішення, в якій просить:
- прийняти касаційну скаргу до розгляду та відкрити касаційне провадження у справі;
- призначити судове засідання у справі у режимі відеоконференції на дату та час, з урахуванням технічної можливості у Касаційному господарському суді, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів представника Позивача за допомогою підсистеми відеокоференцзв`язку  через Електронний кабінет представника Позивача;
- рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2025 у справі №911/2657/24 скасувати повністю, у справі ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог Скаржника у повному обсязі;
- стягнути з Відповідача на користь Скаржника понесені ним судові витрати.
4.          Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
5.          У тексті касаційної скарги Скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 4 частини другої статті 287 ГПК України, з наведенням підпунктів "а", "б", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
6.          На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах Великої Палати від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі №308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справі №570/3439/16-ц, від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц, від 05.05.2019 у справі №554/10058/17 та висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08.07.2020 у справі №612/808/18 від 14.07.2020 у справі №686/23977/18, від 19.08.2020 у справі №639/6295/16-ц, від 07.10.2020 у справі №705/3876/18, від 31.05.2023 у справі №707/2462/17 (щодо питання визначення належного відповідача), оскільки, відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з пред`явленням його до неналежного відповідача, суди помилково не вирішили питання щодо визначення належного відповідача.
7.           Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, Скаржник вказує на необхідність відступлення від висновків Верховного Суду стосовно належного відповідача у відносинах з відшкодування витрат за надані позивачем телекомунікаційні послуги окремим категоріям громадян, які користуються правом на пільги, викладених у постановах від 07.08.2023 у справі №922/1418/22, від 28.09.2023 у справі №916/2523/22 та від 06.10.2023 у справі №916/429/23, на які послалися суди попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях. Згідно з наведеними висновками стороною зобов`язання з компенсації витрат позивачу за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян є держава, а тому суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що Відповідач не може бути боржником за таким зобов`язанням, тобто не є належним відповідачем, що є самостійною підставою для відмови у позові. Натомість Скаржник, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України "Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги" від 29.01.2003 №117, зокрема, вважає, що виконавчі органи з питань соціального захисту населення міських рад входять до переліку органів уповноважених збирати, систематизувати, накопичувати, вносити зміни та / чи уточнення до інформації про осіб, яка міститься в Реєстрі осіб, які мають право на пільги, оброблення реєстрових даних і надання реєстрової інформації про фізичних осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою, відповідно до законів України отримують пільги, формувати реєстрові дані Реєстру та здійснювати інші повноваження створювачів.
8.          Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, Скаржник стверджує, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, а саме положення статей 80, 236, 237, 238 ГПК України та:
-    застосували закон, який не підлягає застосуванню, зокрема: підпункт "є" пункту 9 статті 87 Бюджетного кодексу (далі - БК) України; положення постанов Кабінету Міністрів України "Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу Пенсійним фондом України" від 16.09.2022 №1041 та "Про затвердження Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї" від 04.06.2015 №389, оскільки згадані постанови регулюють різні питання, зокрема, постанова №1041 стосується призначення, нарахування і виплат житлових субсидій і пільг на житлово-комунальні послуги, що передано органам Пенсійного фонду України, крім пільг з оплати послуг зв`язку, а постанова №389 (в редакції чинній у спірний період) структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах рад видає пільговикам довідки для отримання пільг, на телекомунікаційні послуги, які є підставою для надання послуг на пільгових умовах протягом дванадцяти місяців, та не врахували, що механізм надання пільг з оплати послуг зв`язку не є тотожним з механізмом надання пільг з оплати житлово-комунальних послуг;
- неправильно застосували норми: статей 2, 5,7, частини шостої статті 48, пункту 20-4 частини першої статті 91 БК України, Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 №117, статті 63 Закону України "Про телекомунікації", Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", пункту 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295;
- не застосували положення статей 64, 64-1, 81, 82- 85 БК України, Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад" від 16.04.2020 №562-ІХ, розпоряджень Кабінету Міністрів України щодо визначення адміністративних центрів та затвердження територій громад областей, постанови Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17.07.2020 №807-ІХ та Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування і районних державних адміністрацій" від 17.11.2020№ 1009-IX, що регулюють питання пов`язані з адміністративно-територіальною реформою в Україні.
9.          За приписами пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
10.          Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
11.          Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб установлено в розмірі 3 028 грн.
12.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
13.          Предметом позову в цій справі є стягнення 365 109,25 грн, що становить менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2024 рік (500 х 3 028 грн = 1 514 00 грн).
14.          Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що для оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, скаржникові необхідно довести та обґрунтувати наявність передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України підстав (постанова від 21.05.2021 у справі №905/1623/20).
15.          При цьому тягар доказування покладається на Скаржника.
16.          Скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, (підпункт "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт "б" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України); справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України):
- щодо підпункту "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України - Скаржник, посилаючись на практику судів першої та апеляційної інстанцій, вважає, що Верховним Судом, зокрема, вирішенню підлягає питання про стягнення заборгованості з витрат, понесених у зв`язку з наданням телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за період з 2021 року і дотепер;
- щодо підпункту "б" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України - Скаржник вказує, що позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені в оскаржуваних судових рішеннях, при розгляді інших аналогічних справ, а саме: №910/6201/24, №909/1124/24, №911/2755/24 №910/14232/24, №916/5582/24, №916/5668/24, №906/1249/24, №926/426/25, №920/194/25, №926/454/25, №906/321/25, у зв`язку з чим ним понесені збитки у сумі 30 340 033,05 грн;
- щодо підпункту "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України - Скаржник вважає, що справа, яка розглядається, має виняткове значення для широкого кола осіб, оскільки пільги на послуги зв`язку надаються по всій території України, а тому ухвалені у цій справі судові рішення безпосередньо впливають на права та інтереси пільговиків, сільських, селищних, міських рад та операторів телекомунікацій, оскільки стосуються дотримання конституційних прав 27    360 громадян, яким Позивач як оператор телекомунікацій, надає телекомунікаційні послуги на пільгових умовах на всій території України на суму 3 605    200,00 грн щомісячно, з якої відшкодовується близько 800    000 грн. Таким чином, вважає, що у формуванні єдиної правозастосовчої практики Верховного Суду зацікавлені не лише Скаржник, а й всі територіальні громади в Україні, а також держава та Відповідач. Крім того, ця справа, на думку Скаржника, має загальнодержавне значення, оскільки предмет спору зачіпає найвищі соціальні цінності людини, визначені Конституцією України, зокрема, надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах на всій території України.
17.          Верховний Суд зауважує, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, яка реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі №914/1570/20).
18.          При цьому варто враховувати, що використання оціночних понять, як-то "фундаментальне значення", "суспільний інтерес", "виняткове значення", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо, не має викликати думку про наявність певних ризиків, адже, зважаючи на статус Верховного Суду, в окремих випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження належить до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд касаційних скарг покликаний насамперед забезпечувати єдність судової практики.
19.          Суд виходить з того, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник ставить на вирішення проблему, яка в разі відкриття касаційного провадження впливатиме на широке коло спорів, створюючи тривалий у часі підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
20.          З огляду на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний критерій ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики з питань, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.
21.          Обґрунтовуючи наявність вказаних критеріїв, Скаржник зазначає:
- щодо кількісного критерію - правова проблема  наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які вже існують або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності;
- щодо якісного критерію - аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому, оскільки такі спори, а також питання зарахування коштів до бюджету є досить поширеними на даний час.
22.          Разом із тим Суд вважає, що наведені Скаржником доводи та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Скаржник не навів обґрунтованих доводів та не надав доказів кількісного і якісного вимірів наявності / відсутності питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
23.          Верховний Суд, зокрема, у постановах від 07.08.2023 у справі №922/1418/22, від 28.09.2023 у справі №916/2523/22 та від 06.10.2023 у справі №916/429/23, від висновків у яких пропонує відступити Скаржник, вже вирішив питання права, про яке Скаржник наголошує в касаційній скарзі.
24.          Предметом спору в справі №922/1418/22 було стягнення з Нововодолазької селищної ради (відповідача) на користь Акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії Акціонерного товариства "Укртелеком" (позивача) 38 762,76 грн невідшкодованої заборгованості з витрат, понесених позивачем внаслідок надання послуг зв`язку пільговим категоріям населення за період з 01.12.2021 до 31.07.2022. Суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у справі №922/1418/22, виходили з того, що представницьким органом Нововодолазької об`єднаної територіальної громади є Нововодолазька селищна рада, яка за рахунок видатків з місцевого бюджету повинна здійснити відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання населенню Нововодолазької селищної ради послуг зв`язку на пільгових умовах. Суд першої інстанції зауважив, що між позивачем та відповідачем були підписані акти звіряння розрахунків за надані послуги. Апеляційний суд у наведеній справі, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, вказав на помилковість таких висновків, зазначивши, що факт непідписання вказаних актів звіряння відповідачем не свідчить про наявність підстав для звільнення від встановленого законом обов`язку компенсувати вартість отриманих пільговими категоріями населення послуг зв`язку. 
Під час касаційного розгляду справи №922/1418/22 перед Верховним Судом постало питання визначення боржника у правовідносинах щодо відшкодування Акціонерному товариству "Укртелеком" в особі Харківської філії Акціонерного товариства "Укртелеком" витрат, понесених внаслідок надання послуг зв`язку пільговим категоріям населення відповідно до введених законами України державних соціальних гарантій.
Верховний Суд у вказаній справі дійшов висновку, що здійснення соціальних виплат за надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян відносяться саме до делегованих повноважень органу місцевого самоврядування і мають супроводжуватись відповідним фінансуванням з боку держави, як того вимагають положення частини третьої статті 142 Конституції України, відповідно до якої держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. Витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади, компенсуються державою. Отже, стороною зобов`язання з компенсації витрат позивачу за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян є держава, а тому Нововодолазька селищна рада не може бути боржником за таким зобов`язанням.
25.          Предметом спору в справі №916/2523/22 було стягнення з Болградської міської ради (позивача) на користь Акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Одеської філії Акціонерного товариства "Укртелеком" (позивача) 30 441,13 грн витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян за період з 01.06.2021 до 31.12.2021. Суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у справі №916/2523/22, виходили з такого. Відповідно до пункту 204 частини першої статті 91 БК України (до видатків з місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на пільги з послуг зв`язку), Законів України від 17.09.2020 №907-ІХ та від 15.12.2020 №1081-IX, якими внесені зміни до БК України з 01.01.2021 (територіальні громади отримали фінансову незалежність від районів та перейшли на прямі міжбюджетні відносини з державним бюджетом), розпорядником коштів бюджетного фінансування соціальних пільг в Болградській громаді Одеської області на момент надання послуг пільговим категоріям громадян у наведеній справі був відповідач, а тому відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян Болградської територіальної громади, має здійснюватися відповідачем за рахунок коштів місцевих бюджетів.
Під час касаційного розгляду справи №916/2523/22 перед Верховним Судом постало питання визначення сторони зобов`язання з компенсації витрат позивачу за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян.
Верховний Суд у вказаній справі дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статті 87, 91 БК України,  оскільки вказані норми передбачають можливість віднесення відповідних видатків до місцевих бюджетів, а не встановлюють обов`язок органу місцевого самоврядування закладати видатки на відшкодування пільг за послуги зв`язку, а до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій. Таким чином, судами не було встановлено обставин  віднесення видатків на покриття пільги за послуги зв`язку до місцевого бюджету відповідача (прийняття відповідного рішення щодо надання додаткових гарантій соціального захисту населення або отримання субвенцій з державного бюджету), що виключає можливість покладення відповідного обов`язку відшкодування на відповідача. Отже, суди зробили помилковий висновок, про те, що обов`язок з відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян, покладається на відповідача. У зв`язку з наведеним, Верховний Суд у справі №911/26557/22 дійшов висновку про скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки визначений позивачем відповідач є неналежним відповідачем у вказаному спорі, що є самостійною підставою для відмови у позові.
26.          Предметом спору в справі №916/429/23 було стягнення з Болградської міської ради Одеської області (відповідача) на користь Акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Одеської філії Акціонерного товариства "Укртелеком (позивача) про стягнення 37 591,28 грн невідшкодованих витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян Болградської об`єднаної територіальної громади за період із 01.01.2022 по 31.08.2022. Суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у справі №916/429/23, виходили з того, що представницьким органом Болградської територіальної громади є Болградська міська рада, яка за рахунок видатків з місцевого бюджету повинна здійснити відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання населенню на території відповідної громади телекомунікаційних послуг на пільгових умовах. Суди також зазначили, що відсутність укладеного між сторонами договору на відшкодування спірних витрат, як і відсутність бюджетних коштів для їх відшкодування, не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку компенсувати позивачеві за рахунок бюджетних коштів вартість отриманих пільговими категоріями населення телекомунікаційних послуг.
Під час касаційного розгляду справи №916/429/23 перед Верховним Судом постало питання визначення сторони зобов`язання з компенсації витрат позивачеві за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян. Верховний Суд у вказаній справі дійшов висновку про те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що здійснення соціальних виплат за надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян відносяться саме до делегованих повноважень органу місцевого самоврядування і мають супроводжуватись відповідним фінансуванням з боку держави, як того вимагають положення частини третьої статті 142 Конституції України, відповідно до якої держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. Оскільки витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади, компенсуються державою, стороною зобов`язання з компенсації витрат позивачу за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян є держава, а тому відповідач (Болградська міська рада Одеської області) є неналежним відповідачем у цьому спору. У зв`язку з наведеним Верховний Суд рішення судів попередніх інстанцій у справі №916/429/23 скасував та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
27.          Предметом позову у справі, що розглядається №911/2657/24, як і у наведених Скаржником справах №922/1418/22, №916/2523/22 та №916/429/23, від висновків у яких пропонується відступити, є встановлення питання наявності у Відповідача обов`язку відшкодувати витрати за надані Позивачем телекомунікаційні послуги окремим категоріям громадян, які користуються правом на пільги у спірний період, а також застосування до нього за порушення відповідного обов`язку відповідальності, встановленої чинним законодавством.
28.          Суди попередніх інстанцій виходили з того, що пільги, з урахуванням яких Скаржник у спірному періоді надавав телекомунікаційні послуги, встановлені законом, а не рішенням місцевого органу самоврядування. Доказів прийняття органом місцевого самоврядуванням рішень про встановлення таких пільг та програм їх фінансування із місцевого бюджету надано не було. Оскільки можливість здійснення такого фінансування місцевими бюджетами всіх рівнів не означає наявність у відповідача обов`язку фінансування надання відповідних пільг, такі пільги запроваджені державою, тому обов`язок відшкодувати надання відповідних, встановлених державою пільг, у органу місцевого самоврядування виникає лише за наявності субвенцій з держбюджету або прийняття органом місцевого самоврядування програм щодо такого фінансування. Таким чином, з урахуванням положень пункту 6 статті 92 Конституції України та Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" №2017-III, суди попередніх інстанцій дійшли заснованого на законі висновку про те, що покладання обов`язків з відшкодування спірних витрат на послуги зв`язку пільговим категоріям громадян на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи, та відмовили у задоволенні позовних вимог у цій справі. 
29.          Підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у означених Скаржником постановах, які є усталеними, Суд не вбачає.
30.          Сама лише незгода Скаржника з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.08.2023 у справі №922/1418/22, від 28.09.2023 у справі №916/2523/22 та від 06.10.2023 у справі №916/429/23, сама по собі не доводить наявність випадку, передбаченого підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
31.          Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди попередніх інстанцій послалися на вказані висновки та застосували норми чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства з їх урахуванням.
32.          Наведені у касаційній скарзі доводи також не дають підстав для висновку про наявність випадку, передбаченого підпунктом "б" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
33.          Скаржник стверджує, що позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені в оскаржуваних судових рішеннях, при розгляді інших аналогічних справ (№910/6201/24, №909/1124/24, №911/2755/24, №910/14232/24, №916/5582/24, №916/5668/24, №906/1249/24, №926/426/25, №920/194/25, №926/454/25, №906/321/25), у зв`язку з чим ним понесені збитки у сумі 30 340 033,05 грн.
34.          За змістом частин четвертої, п`ятої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
35.          Положення про те, що особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи означає, що така особа має обґрунтувати, (1) які обставини були встановлені судами, (2) яким є їх взаємозв`язок з іншими судовими справами та (3) в чому полягає неможливість спростування таких обставин.
36.          Разом із тим Скаржник не вказав, які конкретно обставини (явища, події, факти, сукупність умов), встановлені рішенням Господарського суду Київської області від 11.12.2024 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2025 у справі №911/2657/24, він не може спростувати в інших судових справах.
37.          Сама лише наявність на розгляді в судах певної кількості справ, за відсутності належного обґрунтування, не виключає наявності в них різних істотних обставин, підтверджених / непідтверджених доказами, залежно від яких і ухвалюється судове рішення.
38.          Загальні твердження Скаржника, що він позбавлений можливості спростувати певні (індивідуально невизначені) обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, при розгляді інших справ фактично зводяться до висловлення незгоди з ухваленими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи, а також переоцінку встановлених судами обставин та доказів, що виходить за межі повноважень Верховного Суду в силу статті 300 ГПК України, тому не можуть бути підставою для відкриття касаційного провадження.
39.          Щодо наявності значного суспільного інтересу та винятковості справи для Скаржника (підпункт "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України) Верховний Суд звертає увагу на таке.
40.          Вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес", зокрема, необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має виняткове значення для усього суспільства, певної його частини, територіальних громад, об`єднань громадян тощо, до певної справи з огляду можливого впливу ухваленого в ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, що пов`язані із збереженням, примноженням, охороною й захистом соціальних цінностей, девальвація та / або втрата яких здатна спричинити істотний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.
41.          У свою чергу, надаючи оцінку "винятковості справи", суд досліджує мотиви, відповідно до яких сам учасник справи вважає справу такою, що має для нього виняткове значення. Отже, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. При цьому термін "винятковий" означає ознаку предмета або явища, що полягає в її особливості, надзвичайності, виокремлення із загального правила.
42.          Узагальнені посилання на значну кількість користувачів, яким надаються пільги на послуги зв`язку, суми вказаних пільг, розмір відшкодування, а також збитки, що, за твердженням Скаржника, були понесені ним не підтверджуються доказами. 
43.          Верховний Суд, аналізуючи доводи та аргументи касаційної скарги, взяв до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, та сталу судову практику щодо застосування норм права.
44.          Відповідно до вимог частини першої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
45.          Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
46.          Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, аргументованих обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
47.          Скаржник у касаційній скарзі не довів наявності виключних випадків, які за положеннями ГПК України могли б вимагати касаційного розгляду справи.
48.          Законодавець надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
49.          Отже, обставин, з яких би вбачалася необхідність перегляду цієї справи у суді касаційної інстанції, з огляду зазначені мотиви не наведено.
50.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
51.          Зважаючи на конкретні обставини цієї справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 293 цього Кодексу, оскільки її подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
52.          Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту        2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних, обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки інакше принцип правової визначеності буде порушено.
53.          Введення процесуальних "фільтрів" не порушує права на доступ до суду, оскільки воно вже реалізоване шляхом звернення до суду першої та апеляційної інстанцій.
54.          У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 у справі "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" ("Levages Prestations Services v. France", заява №21920/93) вказано, що, зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежена перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
55.          Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 №R (95) 5 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
56.          У цій справі касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати Суд у необхідності переглянути зміст рішень, ухвалених судами попередніх інстанцій. Водночас Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду лише тому, що Скаржник вважає його незаконним. Настання відповідних наслідків у разі ухвалення судового рішення не на користь позивача / відповідача є звичайним (передбачуваним) процесом.
57.          З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Укртелеком" на рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2025, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 234, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Укртелеком" на рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2025 у справі №911/2657/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуюча                                                                                          Г. Вронська

Судді                                                                                                    Н. Губенко

                                                                                                    І. Кондратова