УХВАЛА

30 травня 2025 року 
м. Київ

cправа №  914/511/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:                  
Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.,      
перевіривши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 25.04.2025 (головуючий суддя Кравчук Н. М., судді Матущак О. І., Скрипчук О. С.) 
у справі №  914/511/25
за позовом керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради
до 1) Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради і 2) ОСОБА_1 
про визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації і зобов`язання вчинити дії,  
ВСТАНОВИВ:
17.03.2025 ухвалою Господарського суду Львівської області повернуто керівнику Галицької окружної прокуратури міста Львова Львівської області позовну заяву від 26.02.2025.
Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що позивач не вказав, які саме з встановлених частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України наслідків недійсності правочину він просить застосувати, не обґрунтував, хоча б теоретичної можливості одночасного повернення відповідачем 2 предмета спірного договору відповідачу 1 на підставі статті 216 Цивільного кодексу України, вказав, що предмет спірного договору припинив своє існування як об`єкт цивільних прав і на день звернення з позовом його не існує, а також зазначив, що вимога про скасування державної реєстрації права власності громадянина ОСОБА_1 на квартиру № 7 загальною площею 48 кв. м. стосується житлових прав (стаття 9 Житлового кодексу України) цього громадянина, як власника квартири (права мати у власності квартиру (житло) та права на її перепланування чи реконструкцію) і підлягає розгляду в порядку загального судочинства.
25.04.2025 постановою Західного апеляційного господарського суду ухвалу Господарського суду Львівської області від 17.03.2025 скасовано, а справу направлено на розгляд до Господарського суду Львівської області.  
16.05.2025 скаржник подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Західного апеляційного господарського суду від 25.04.2025 у справі №   914/511/25. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2025 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ   О.   В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил   С.   К.
За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на постанову Західного апеляційного господарського суду від 25.04.2025 у справі № 914/511/25 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке. 
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
Згідно з пунктом 1 статті 6  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції встановив, що у даній справі прокурор звернувся з позовними вимогами до відповідача про (1) визнання недійсним договору від 18.08.2021 № 3426 купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна способом продажу на аукціоні посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л. Р. нежитлових приміщень першого поверху 2-1, 2-2 загальною площею 25 кв. м. у будинку під літерою А-4 за адресою: АДРЕСА_2 та застосування наслідків недійсності правочину; скасування державної реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2600798846060), зареєстрований 13.06.2022 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), індексний номер рішення 63912359 від 20.06.2022 і (2)   зобов`язання ОСОБА_1 повернути Львівській міській раді придбані за договором від 18.08.2021 № 3426 купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна способом продажу на аукціоні, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л. Р. нежитлових приміщень першого поверху під індексами 2-1, 2-2 загальною площею 25 кв. м., що розташовані у будинку під літерою А-4 за адресою: АДРЕСА_2.
Як убачається зі змісту ухвали місцевого господарського суду, суд першої інстанції зазначив, що прокурор не вказав, які саме зі встановлених частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України наслідків недійсності правочину він просить застосувати, а також не обґрунтовано, хоча б теоретичної можливості, одночасного повернення відповідачем 2 предмета спірного договору відповідачу 1 на підстав статті 216 Цивільного кодексу України та передачі цього ж спірного договору позивачу з підстав наведених у позові. 
Пунктом 4 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позовна заява повинна містити спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.
Також суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові зазначив, що прокурор у своєму позові вказав про те, що спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати можливість отримати відповідну компенсацію.
Суд апеляційної інстанції також вказав, що з аналізу позовної заяви та у письмових поясненнях від 11.03.2025 вбачається, що одним із способів захисту, який сторона позивача просить суд застосувати - це визнати недійсним договір від 18.08.2021 №   3426 із застосуванням наслідків недійсності правочину, що узгоджується із пунктом 2 частини другої статті 16, частинами першою, п`ятою статті 216 Цивільного кодексу України.
У свою чергу прокурор зазначив, що у статті 162 Господарського процесуального кодексу України не передбачено обов`язку позивача вказувати у прохальній частині позову наслідки, які настануть у відповідача у разі задоволення судом позову та застосування обраного позивачем захисту.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що висновок місцевого господарського суду про фактичне припинення існування спірних приміщень, як предмета матеріального світу є передчасним, з огляду на те, що   таке не підлягає встановленню під час відкриття провадження у справі.
Також, в ухвалі про повернення позовної заяви прокурору судом першої інстанції дійшов висновку про те, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належать розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом, з покликанням на те, що вимога про скасування державної реєстрації права власності громадянина ОСОБА_1 на квартиру № 7 загальною площею 48 кв. м. стосується житлових прав (стаття 9 Житлового кодексу України) цього громадянина, як власника квартири (права мати у власності квартиру (житло) та права на її перепланування чи реконструкцію) і підлягає розгляду в порядку загального судочинства.
За замістом частини першої статті 173 Господарського процесуального кодексу України порушення правил об`єднання позовних вимог має місце у випадках, якщо заявлені в одній позовній заяві вимоги (1) не пов`язані підставою виникнення або поданими доказами (не є однорідними), (2) не співвідносяться між собою як основна та похідна.
Крім того, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які можуть і відповідати критеріям, наведеним у частині першій статті 173 Господарського процесуального кодексу України, проте підпадають під заборони, прямо визначені в частинах четвертій, п`ятій вказаної статті. 
Саме встановлення господарським судом наведених вище обставин, які свідчать про порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог, є підставою для повернення позовної заяви з посиланням на пункт 2 частини п`ятої статті 174 Господарського процесуального кодексу України.
У той же час, аналіз пункту 2 частини п`ятої статті 174 Господарського процесуального кодексу України у системному співвідношенні з приписами статті 173 цього Кодексу свідчить про те, що у разі порушення правил об`єднання позовних вимог, суд з метою виконання завдання господарського судочинства може не повертати позовну заяву, а за клопотанням учасника справи або за власною ініціативою самостійно роз`єднати позовні вимоги за правилами частини шостої статті 173 Господарського процесуального кодексу України та розглянути кожну з заявлених вимог окремо. 
Отже, з огляду на приписи частини шостої статті 173 Господарського процесуального кодексу України суд, з урахуванням конкретних обставин, має право застосувати як у разі дотримання правил об`єднання позовних вимог, так і у випадку їх порушення. Проте, вчинення відповідної процесуальної дії є дискрецією господарського суду, яка застосовується (або не застосовується) ним за власним переконанням та з урахуванням конкретних обставин справи.
Проте, у будь-якому випадку, коли заявлені в одному позові вимоги є однорідними або співвідносяться як основна та похідна та не підпадають під заборони, визначені у частинах четвертій і п`ятій статті 173 Господарського процесуального кодексу України, у суду відсутні підстави для повернення позовної заяви, незалежно від того, чи заявлено позивачем клопотання про об`єднання позовних вимог. У цьому разі суд має керуватися змістом самої позовної заяви, обставинами та доказами, якими обґрунтовано позов.
Подібні висновки містять постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №   902/434/19, від 02.12.2020 у справі № 908/420/20, від 18.08.2023 у справі №   910/21280/21.
Суд апеляційної інстанції встановив, що з позову та заяви про усунення недоліків убачається, що на час укладення спірного договору від 18.08.2021 № 3426 та набуття у власність нежитлових 25 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1420556846101), ОСОБА_1 був власником квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1987289746101). Після об`єднання придбаних нежитлових приміщень площею 25 кв. м. (спірні приміщення) з квартирою № 7 площею 20.3 кв. м. загальна площа об`єднаного об`єкта змінилась і становить - 48 кв. м., а житлова площа 16,9   кв. м., у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно закрито розділи та реєстраційні справи на об`єкти нерухомого майна № 1420556846101 і №   1987289746101.
Із указаного вбачається, що заявлені позовні вимоги позивача є вимогами, які нерозривно взаємопов`язані між собою та поєднані одним матеріально-правовим змістом і направленні на відновлення становища, яке існувало до його порушення.
Суд апеляційної інстанції також ураховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31.10.2020 у справі № 922/1359/19, згідно з якою, на стадії відкриття провадження у справі суд позбавлений процесуального права надавати оцінку доказам, поданим позивачем в обґрунтування позовних вимог. При цьому на стадії відкриття провадження у справі суд має надати оцінку доказам, доданим позивачем до матеріалів позовної заяви, виключно з мотивів наявності/відсутності підстав для відкриття провадження у справі, тобто, належності оформлення позовної заяви відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України, а не перевіряти докази, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог по суті спору.
Також, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий господарський суд, вказуючи, що позивачем було порушено правила об`єднання позовних вимог, не врахував положення частини шостої статті 173 Господарського процесуального кодексу України, яке надає суду право з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання господарського судочинства.
У своїй касаційній скарзі скаржник по суті не спростовує застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а його доводи зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції, необхідності переоцінки доказів у справі та в більшій мірі направленні на заперечення по суті позову, що станом на дату цієї ухвали є передчасним.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).
З огляду на вищезазначені обставини, касаційна інстанція погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про скасування ухвали Господарського суду Львівської області від 17.03.2025 і направлення справи на розгляд до місцевого господарського суду. 
Крім цього, статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Відповідно частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
З урахуванням наведеного, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Західного апеляційного господарського суду від 25.04.2025 у справі № 914/511/25 на підставі частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з її необґрунтованістю, оскільки правильне застосування норм права судом апеляційної інстанції (зокрема, статей 173, 174 Господарського процесуального кодексу України)  є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Керуючись статтями 234, 235, 287, частиною другою статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Західного апеляційного господарського суду від 25.04.2025 у справі № 914/511/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає. 
Головуючий                                                                                О. В. Случ 

Судді                                                                                          Н. О. Волковицька 

                                                                                                            С. К. Могил