УХВАЛА

13 травня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/6625/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючий), Ємця А. А., Малашенкової Т. М.,
за участю  секретаря судового засідання Росущан К. О.,
представників учасників справи:
позивача -  Курінський О. Г. (адвокат)
відповідача - не з`явився
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції
касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2025
за позовом Фізичної особи-підприємця Галігузова Олександра Геннадійовича 
до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"
про зобов`язання припинити арешт,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Галігузов Олександр Геннадійович (далі - ФОП   Галігузов О.Г., позивач) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ    КБ "ПриватБанк", відповідач) про зобов`язання припинити арешт.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення його прав з боку відповідача, який виконує арешт коштів відповідача без відповідної правової підстави. 

Рішенням Господарського міста Києва від 11.11.2024 (суддя Алєєва І. В.) позовні вимоги задоволено.    Зобов`язано АТ КБ "ПриватБанк" припинити арешт коштів ФОП Галігузов О.Г., що знаходяться на поточному рахунку №  НОМЕР_1 в АТ КБ "ПриватБанк".

Стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ФОП Галігузов О.Г. витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2025 (колегія суддів: Демидова А. М., Владимиренко С. В., Ходаківська І. П.) рішення  Господарського міста Києва від 11.11.2024 залишено без змін. 

АТ КБ "ПриватБанк", не погоджуючись із судовим рішенням попередніх інстанцій, звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить Рішенням Господарського міста Києва від 11.11.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2025 скасувати і закрити провадження у справі.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

АТ КБ "ПриватБанк" касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до частини другої    статті 287 ГПК України    підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою    статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої    статті 287 ГПК України    у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої    статті 296 ГПК України    суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої    статті 287 цього Кодексу    судом встановлено, що    висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, відповідно до положень цих норм, касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Натомість, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності, визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19. 

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що     на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Натомість, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених скаржником постановах, колегія суддів зазначає таке. 

АТ КБ "ПриватБанк", обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду / Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 607/3894/17, від 29.06.2023 у справі № 208/9810/21, від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17, від 17.04.2018 у справі №    523/9076/16-ц, від 05.05.2020 № 554/8004/16, від 03.05.2022 у справі №    711/3591/21.

Основними аргументами скаржника є, зокрема те, що судами попередніх інстанцій не враховано, що у справі неналежний суб`єктний склад учасників справи; позов подано не до тієї особи; позовна заява про зняття арешту з майна підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а тому, на переконання скаржника, справа підлягає закриттю.

Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, з огляду на таке.

У справі, яка переглядається (№ 910/6625/24), судами попередніх інстанцій встановлено, зокрема, таке.

Позивач 19.01.2021 відкрив поточний рахунок №    НОМЕР_1 в АТ КБ "ПриватБанк", що підтверджується довідкою від 01.12.2023 № 231201SU15305501.

Суди попередніх інстанцій зазначили про те, що 08.04.2024 позивач, дізнавшись, що його кошти на поточному рахунку заарештовані, направив на адресу АТ КБ "ПриватБанк" вимогу про припинення арешту поточного рахунку №     НОМЕР_1 в АТ КБ "ПриватБанк" або надати документальне обґрунтування щодо накладеного арешту.

У відповідь на вказану вимогу відповідач листом від 03.05.2024 №  20.1.0.0.0/7-240408/44310 повідомив, що рахунок №  НОМЕР_2 відкрито Банком на заміну рахунку №  НОМЕР_3 , у зв`язку із зміною банківських реквізитів.

У частині арешту рахунку, Банк повідомив, що постановою від 10.10.2012 Жовтневого відділу державної виконавчої служби Луганського міського управління юстиції, при примусовому виконанні наказу № 6/107 від 08.05.2009, накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на рахунку №  НОМЕР_4 , які належать позивачу. Арешт може бути знято виключно в порядку та за документами, визначеними Інструкцією № 163, але в Банку відсутній належним чином доставлений документ про зняття арешту з грошових коштів Галігузова О.Г., а тому підстави для надання можливості користуватись коштами/зняти арешт - відсутні.

На думку позивача, АТ КБ "ПриватБанк" безпідставно наклало та виконує арешт на рахунок ФОП Галігузова О.Г. № НОМЕР_1 на підставі постанови державного виконавця про накладення арешту на кошти боржника від 10.10.2012 у межах ВП 13810100.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачу в АТ КБ "ПриватБанк" у період з 19.01.2021 по 16.09.2022 відкрито одночасно два рахунки:   № НОМЕР_5 , на який накладено арешт постановою Жовтневого відділу ДВС Луганського міського управління юстиції від 10.10.2012 ВП № 13810100, та рахунок №  НОМЕР_1 , на який арешт не накладався, а відтак, суди зазначили щодо безпідставності посилання відповідача, що саме у зв`язку зі зміною банківських реквізитів Банком було проведено зміну рахунків клієнтів, у результаті чого позивачу було відкрито новий рахунок №  НОМЕР_1 на зміну рахунку №  НОМЕР_5 .

Суди встановили також, що факт ненакладення арешту на рахунок боржника №     НОМЕР_1 у межах виконавчого провадження №  13810100 підтверджується відповіддю Луганського відділу державної виконавчої служби у Луганському районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на адвокатський запит від 08.07.2024 № 458.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що відповідачем не доведено, що постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду про стягнення коштів накладено арешт на рахунок    №    НОМЕР_1 , відкритий АТ КБ "ПриватБанк" позивачу.

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд, з яким погодився і апеляційний господарський суд, дійшов висновку про безпідставне накладення арешту АТ КБ "ПриватБанк" на рахунок позивача №  НОМЕР_1 , оскільки чинне законодавство України не передбачає право банку розповсюджувати арешт, накладений державним виконавцем, на інші рахунки боржника, які не визначені у відповідній постанові.

Водночас у справі № 607/3894/17, на неврахування висновків яких посилається скаржник, предметом спору є зняття арешту з майна. Позов мотивовано тим, що арешт накладено в процесі виконання рішення суду на підставі якого видано виконавчий лист про стягнення. Вказаний виконавчий лист повернутий стягувачу, тому виконавче провадження фактично є закінченим. Виконавчий документ повторно до виконання не пред`являвся та строк на таке пред`явлення стягувачем пропущений. Верховний Суд у зазначеній справі виснував про те, що арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України 2004 року.

Справа, на яку посилається скаржник, зі справою, що розглядається, не є подібною, оскільки суди попередніх інстанцій у розглядуваній справі зазначили про те, що в матеріалах справи відсутні докази, а відповідачем не доведено, що постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду про стягнення коштів, накладено арешт саме на рахунок №    НОМЕР_1 , що був відкритий відповідачем позивачу.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 29.06.2023 у справі №    208/9810/21 зазначив, що особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (частина перша статті 59 Закону України "Про виконавче провадження").

У справі № 910/7122/17 предметом спору були вимоги Товариства до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку про зобов`язання вчинити дії (включити кредиторські вимоги позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку). 

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №   523/9076/16-ц (за позовом про визнання дій засновників незаконними, відміну статуту товариства та відшкодування моральної шкоди), на неврахування висновків яких зазначає скаржник у касаційній скарзі, зроблено висновок, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження".

У справі № 905/386/18 предметом позову було звільнення нерухомого майна з-під арешту. Позовні вимоги мотивовані порушенням прав позивача як іпотекодержателя внаслідок накладення відповідачем арешту на майно, що знаходиться в іпотеці, щодо реалізації права позивача на переважне задоволення своїх кредиторських вимог за рахунок такого майна.

У справі № 554/8004/16 спір також стосувався зняття арешту з майна. Позов пред`явлено у зв`язку з тим, що арешт обмежував право позивача реалізувати предмет іпотеки.

У справі №711/3591/21 позивач звернувся до суду з позовом про зняття арешту з майна; посилався, що його батьки придбали квартиру за договором купівлі-продажу, водночас своєчасно не зареєстрували право власності. Надалі батько помер, а мати здійснила державну реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири. Після смерті батька позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, однак нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, оскільки постановою державної виконавчої служби на квартиру накладено арешт.

Системно проаналізувавши доводи та аргументи Скаржника, Верховний Суд вважає, що правовідносини у справі №910/6625/24 та справах № 208/9810/21, № 910/7122/17,  №   523/9076/16-ц, №905/386/18, №554/8004/16, №711/3591/21 не є подібними за змістовим критерієм.

Отже, відсутні підстави вважати, що висновки, зроблені Верховним Судом у наведених скаржником справах, зроблені з урахуванням однакових фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення.

Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду попередніх інстанцій щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судового рішення.

За результатами розгляду матеріалів касаційної скарги та аналізу висновків судів попередніх інстанцій Судом встановлено, що посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду не можуть бути взяті до уваги, оскільки правовідносини у справі, що розглядається, і в зазначених скаржником справах не є схожими за фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення. Наведене виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, на які посилається скаржник, не знайшли свого підтвердження.

Аргументи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6, відхиляються, оскільки такі висновки не є джерелом права у розумінні процесуального закону (частина четверта статті 236 ГПК України).

Інші аргументи скаржника щодо порушення норм процесуального права в контексті повноти оцінки доказів та встановлення обставин справи підлягають відхиленню як такі, що зводяться до необхідності переоцінки доказів та обставин, а також є такими, які не узгоджуються з підставою касаційного оскарження, визначеною самим скаржником. 

Враховуючи вищенаведене, правовідносини у справах, на які посилається скаржник, та у справі, що переглядається, не є релевантними за критеріями подібності, оскільки фактичні обставини у вищевказаних справах є відмінними від обставин цієї справи, а тому висновки, які здійснені судом касаційної інстанції у зазначених справах, не є релевантними для справи № 910/6625/24. 

Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.04.2023 у справі №    910/12405/21, від 21.03.2023 у справі №    908/125/18, від 19.04.2023 у справі №    921/64/22, від 06.06.2023 у справі №    914/217/22, від 09.04.2024 у справі №   910/6316/23).

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку всім доказам, що були надані сторонами, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої    статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, на підставі пункту 5 частини першої    статті 296 цього Кодексу, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ КБ "ПриватБанк" на рішення господарського суду міста Києва від 11.11.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2025  у справі №    910/6625/24.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у    Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Таким чином, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження, зазвичай, вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №    910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2025  у справі №    910/6625/24.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                          І. Бенедисюк 

Суддя                                                                                          А. Ємець

Суддя                                                                                          Т. Малашенкова