ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року 
м. Київ

cправа №  927/1687/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Письменна О. М., 

за участю представників:
прокуратури - Красножон О. М.,
позивача-1 - не з`явилися, 
позивача-2 - Помаз В. В. (самопредставництво, в режимі відеоконференції),
відповідача-1 - Гавриленка Ю. С. (адвоката, в режимі відеоконференції), 
відповідача-2 - не з`явилися,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2024 (колегія суддів: Тищенко А. І. - головуючий, Михальська Ю. Б., Коробенко   Г.   П.) і рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.05.2024 (суддя Романенко А. В.) у справі 

за позовом заступника керівника Прилуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях

до: 1) Фізичної особи - підприємця Олійника Олександра Яковича, 2)   Прилуцького технічного фахового коледжу

про визнання недійсним договору оренди, зобов`язання повернути нежитлове приміщення,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. У грудні 2023 року заступник керівника Прилуцької окружної прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі - РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях) до Фізичної особи - підприємця Олійника Олександра Яковича (далі - ФОП Олійник О. Я.) та Прилуцького технічного фахового коледжу про:

- визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13 зі змінами, внесеними договорами від 01.09.2016 та від 15.09.2017 до договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Чернігівській області (далі - РВ ФДМУ по Чернігівській області) (правонаступником прав та обов`язків якого є РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях) та ФОП Олійником О. Я.;

- визнання недійсним договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 з урахуванням змін, внесених додатковою угодою від 09.03.2023 № 1, укладеного між РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях та ФОП Олійником О. Я.;

- зобов`язання ФОП Олійника О. Я. повернути Прилуцькому технічному фаховому коледжу за актом повернення з оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 23,8 м2 першого поверху чотириповерхової будівлі гуртожитку № 2, розташоване за адресою: Чернігівська область, м. Прилуки, вул. Київська, 180-А.

1.2. Позовні вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях обґрунтовані тим, що оспорювані договори оренди нерухомого майна укладені з порушенням частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту" в редакції Закону від 23.03.1996 № 100/96-ВР, частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту" в редакції Закону від 05.09.2017 № 2145-VІІІ, оскільки об`єкт, який на праві оперативного управління належить Прилуцькому технічному фаховому коледжу (заклад освіти державної власності, що фінансується за рахунок бюджетних коштів), використовується для провадження господарської діяльності, не пов`язаної із цільовим призначенням освітнього закладу, без мети надання послуг, що не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. 

При цьому, як зазначав Прокурор, ФОП Олійник О. Я. використовує спірне нежитлове приміщення для здійснення торгівлі непродовольчими товарами, розміщення магазину з продажу мотозапчастин та не заперечує такого цільового використання. З урахуванням викладеного Прокурор вважав, що в цьому випадку відповідно до приписів статей 203, 215 Цивільного кодексу України наявні підстави для визнання недійними оспорюваних договорів оренди нерухомого майна та, як наслідок, звільнення ФОП Олійником О. Я. і повернення в порядку реституції об`єкта оренди балансоутримувачу - Прилуцькому технічному фаховому коледжу.

2. Короткий зміст судових рішень 

2.1. Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 15.05.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2024 у справі №   927/1687/23, відмовлено в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях до ФОП Олійника   О. Я. та Прилуцького технічного фахового коледжу про визнання недійсними договорів оренди, зобов`язання повернути нежитлове приміщення. 

2.2. Господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу №   927/1687/23 по суті позовних вимог, установили, що в цьому випадку наявні підстави, передбачені частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", для представництва Прокурором інтересів держави в особі Міністерства освіти і науки України та РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях. 

2.3. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, господарські суди попередніх інстанцій установили факт передачі ФОП Олійнику О. Я. в оренду спірного нежитлового приміщення з метою розміщення магазину з продажу мотозапчастин, тобто для проведення орендарем господарської (комерційної) діяльності, а не з метою, пов`язаною з навчально-виховним процесом Прилуцького технічного фахового коледжу (за освітнім призначенням). При цьому господарські суди зазначили, що невикористання Прилуцьким технічним фаховим коледжем спірного нежитлового приміщення для навчального процесу не надає права передачі такого приміщення в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з навчально-виховним чи науковим процесом. 

За таких обставин господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог Прокурора в частині визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 з урахуванням змін, внесених до нього договорами від 01.09.2016, від 15.09.2017, від 17.12.2020, та додаткової угоди від 09.03.2023 № 1, як укладеного всупереч забороні, встановленій чинним на той час законодавством про освіту. Господарські суди також зазначили, що наслідком недійсності договору є проведення реституції між сторонами недійсного правочину. За висновком судів, вимога про застосування наслідків реституції у вигляді повернення сторін правочину в попередній стан, що існував до укладення оспорюваного договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13, зокрема, зобов`язання орендаря повернути балансоутримувачу за актом повернення з оренди спірне нежитлове приміщення, має похідний характер. Тому, за наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину, за висновком господарських судів, у ФОП Олійника О. Я. немає правових підстав для користування спірним нежитловим приміщенням, а тому він повинен повернути таке приміщення балансоутримувачу. 

2.4. Водночас господарські суди попередніх інстанцій установили, що ФОП Олійник   О. Я. подав до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності, в якій просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13 та відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях. Місцевий господарський суд, з яким погодився апеляційний господарський суд, розглянувши зазначену заяву ФОП Олійника   О.   Я. про застосування строків позовної давності, зазначив, що РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (що є правонаступником прав та обов`язків РВ ФДМУ по Чернігівській області) як сторона оспорюваного договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13, обізнане з моменту укладення цього договору (починаючи з 01.08.2013) з фактом порушення прав та охоронюваних законом інтересів держави, а саме - нецільовим використанням нежитлового приміщення, належного на праві оперативного управління освітньому закладу. При цьому орендодавець - РВ ФДМУ по Чернігівській області (в подальшому - РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях), неодноразово пролонгуючи дію оспорюваного договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13, попередньо звертався до Міністерства освіти і науки України з метою отримання погодження від цього Міністерства. Господарські суди встановили, що на численні звернення орендодавця Міністерство освіти і науки України листами від 28.07.2016 № 1/11-10348, від 31.08.2017 № 1/11-8731, від 26.06.2020 № 1/11-4363, від 18.08.2020 № 1/11-5583, в яких наведені істотні умови оспорюваного договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13, в тому числі цільове використання об`єкта оренди (під розміщення торговельних об`єктів з продажу непродовольчих товарів), неодноразово погоджувало продовження дії цього договору на певний термін. Крім того, господарські суди зазначили, що Міністерство освіти і науки України не є розпорядником інформації щодо фактично укладених договорів між балансоутримувачем, Регіональним відділенням Фонду державного майна України та орендарями, проте, періодично погоджуючи пролонгацію сторонами зазначеного договору, достеменно було обізнане про порушення прав та охоронюваних законом інтересів держави в частині нецільового використання нерухомого майна, належного на праві оперативного управління освітньому закладу (починаючи з 28.07.2016). За таких обставин місцевий господарський суд, з яким погодився апеляційний господарський суд, дійшов висновку про пропуск Прокурором загального строку позовної давності на звернення до суду з позовною вимогою про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 з урахуванням редакцій договорів від 01.09.2016 та від 15.09.2017 про внесення змін до цього договору та договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13 разом із додатковою угодою від 09.03.2023 № 1 до нього. Наведене, за висновком господарських судів, є підставою для відмови в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, у тому числі й похідної позовної вимоги про повернення орендованого майна з оренди (застосування реституції до сторін недійсного правочину). 

Водночас господарські суди не взяли до уваги доводи Прокурора про те, що договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13 з урахуванням редакцій договорів від 01.09.2016 та від 15.09.2017 про внесення змін до цього договору та договір від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13 разом із додатковою угодою від 09.03.2023 № 1 до нього слід розглядати як окремі самостійні правочини. Господарські суди встановили, що відповідно до положень договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 майно, отримане орендарем за результатами проведення аукціону з продовження договору оренди, відповідає умовам оголошення, попередньо оприлюдненим до проведення аукціону на продовження договору оренди нерухомого майна. При цьому, як зазначили суди, пунктом 2.1 договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13 передбачено, що орендар вступив у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна, а саме 01.08.2013.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї 

3.1. Не погоджуючись із постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2024 та рішенням Господарського суду Чернігівської області від 15.05.2024 у справі № 927/1687/23, до Верховного Суду звернувся заступник керівника Київської міської прокуратури з касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Прокурора.

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, заступник керівника Київської міської прокуратури зазначає, що оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заступник керівника Київської міської прокуратури, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Заступник керівника Київської міської прокуратури вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, порушили положення статті 236 Господарського процесуального кодексу України, частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", неправильно застосували приписи статей 11, 16, 203, 215, 216, 256, 257, 391, 638 Цивільного кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цих норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №   183/1617/16, від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 28.11.2018 у справі №   504/2864/13-ц, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 30.01.2019 у справі №   706/1272/14-ц, від 26.11.2019 у справі №   914/3224/16, від 29.06.2021 у справі №   904/3405/19, від 24.11.2021 у справі № 910/248/20, від 16.02.2024 у справі №   917/1173/22, від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц, від 04.07.2018 у справі №   653/1096/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №   487/10132/14-ц, від 17.02.2020 у справі № 391/1217/14-ц, від 06.06.2018 у справі №   372/1387/13-ц, від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 30.07.2019 у справі №   926/3881/17.  

3.4. РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях вважає, що відповідно до позовних вимог, які заявив Прокурор, повинен бути визнаний недійсним безпосередньо договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13, а не його остання редакція (зміни за результатами проведення аукціону на продовження терміну дії договору).

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 01.08.2013 між РВ ФДМУ по Чернігівській області (орендодавець) та ФОП Олійником О. Я.  (орендар) укладено договір оренди № 124-13 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, відповідно до пункту 1.1 якого (з урахуванням редакцій договорів від 01.09.2016 та від 15.09.2017 про внесення змін до договору) орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування без права приватизації та передачі в суборенду державне нерухоме майно - нежитлове приміщення першого поверху чотириповерхової будівлі гуртожитку № 1 площею 23,8   м2, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Київська, 180-А, та обліковується на балансі Прилуцького агротехнічного коледжу (балансоутримувач) (найменування якого змінене на Прилуцький технічний фаховий коледж). Вартість майна визначена відповідно до висновку про вартість станом на 31.07.2016 та становить за незалежною оцінкою 80   753,42   грн.

4.2. Майно передається в оренду для здійснення торгівлі непродовольчими товарами (пункт 1.2 договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13).

4.3. Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акта приймання-передачі майна, обов`язок щодо складання якого покладається на орендодавця (пункти 2.1, 2.4 договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13).

4.4. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що факт приймання-передачі спірного нежитлового приміщення в оренду ФОП Олійнику О. Я. підтверджується тристороннім актом від 01.08.2013, складеним за погодженням балансоутримувача.

4.5. За умовами пунктів 3.1, 3.4, 3.6 договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, та становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - серпень 2016 року 1206,46   грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється в порядку, визначеному законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 50 % на 50 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України.

4.6. Орендар зобов`язаний, зокрема, ефективно використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов цього договору (пункт 5.1 договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13).

4.7. Відповідно до пунктів 10.1, 10.4, 10.9, 10.10 договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 цей договір укладений строком на 2 роки 364 дні та діє з 01.08.2013 до 29.07.2016 включно. Після закінчення терміну дії договору питання щодо продовження договору на новий термін вирішується відповідно до вимог чинного законодавства, чинного на момент його закінчення, за умови належного виконання орендарем умов договору та при обов`язковій наявності дозволу уповноваженого управляти об`єктом оренди. В разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу. Майно вважається повернутим балансоутримувачу з моменту підписання акта приймання-передачі, обов`язок щодо складання якого покладається на орендаря.

4.8. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що Міністерство освіти і науки України листом від 02.06.2016 № 07-04-01825 надало дозвіл на продовження терміну дії договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13. У цьому листі наведені істотні умови договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13, в тому числі зазначена мета використання об`єкта оренди, а саме - для розміщення торговельного об`єкта з продажу непродовольчих товарів.

4.9. 01.09.2016 сторони за погодженням балансоутримувача шляхом підписання договору про внесення змін до договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13, вирішили пролонгувати дію цього договору терміном на один рік з 30.07.2016 до 29.07.2017 включно.

4.10. Міністерство освіти і науки України листом від 17.06.2017 № 07-04-02030 надало дозвіл на продовження терміну дії договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13. У цьому листі наведені істотні умови договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13, в тому числі вказана мета використання об`єкта оренди, а саме - для розміщення торговельного об`єкта з продажу непродовольчих товарів.

4.11. 15.07.2017 сторони за погодженням балансоутримувача шляхом підписання договору про внесення змін до договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 вирішили пролонгувати дію цього договору терміном на два роки 364 дні, а саме з 30.07.2017 до 28.07.2020 включно.

4.12. У подальшому Міністерство освіти і науки України листом від 19.05.2020 № 45-13/01-1050 надало дозвіл на продовження терміну дії договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 терміном до трьох років, зокрема, з метою розміщення торговельних об`єктів з продажу непродовольчих товарів.

4.13. Наказом РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях від 03.07.2020 № 13/414 "Про прийняття рішення щодо продовження договорів оренди на аукціонах" оголошено аукціон, за результатами якого чинні договори оренди можуть бути продовжені з існуючими орендарями або укладені з новими орендарями, в тому числі договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13.

4.14. В електронній торговій системі "Prozorro" оприлюднено оголошення про передачу в оренду нерухомого майна, щодо якого орендодавцем прийняте рішення про продовження на 5 років терміну дії договору оренди нежитлового приміщення площею 23,8 м2 першого поверху чотириповерхової будівлі гуртожитку № 1, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Київська, 180-А; переможець - ФОП Олійник О. Я. (протокол електронного аукціону від 25.11.2020 № UA-PS-2020-11-03-000012-1).

4.15. В оголошенні вказані обмеження у використанні об`єкта оренди за цільовим призначенням (другий тип), зокрема, об`єкт оренди не може бути використаний як: офісні приміщення, коворкінги; об`єкти поштового зв`язку та розміщення суб`єктів господарювання, що надають послуги з перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень; редакції засобів масової інформації, видавництва друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції; ломбарди, відділення банків, інших провайдерів фінансових послуг; заклади харчування, кафе, бари, ресторани, які здійснюють продаж товарів підакцизної групи; торговельні об`єкти, які здійснюють продаж товарів підакцизної групи; заклади харчування, їдальні, буфети, кафе, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи; торговельні об`єкти, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи; склади; камери схову, архіви; нічні клуби; ресторани з нічним режимом роботи (після 22 год.); сауни, лазні; організація концертів та іншої видовищно-розважальної діяльності; готелі, хостели, турбази, мотелі, кемпінги, літні будиночки; комп`ютерні клуби та інтернет-кафе.

4.16. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 17.12.2020 між РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (орендодавець), ФОП Олійником О. Я. (орендар) та Прилуцьким агротехнічним коледжем (балансоутримувач) (найменування якого змінене на Прилуцький технічний фаховий коледж) укладено договір про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13, за умовами якого об`єктом оренди є нежитлове приміщення площею 23,8 м2 першого поверху чотириповерхової будівлі гуртожитку № 2, розташоване за адресою: Чернігівська обл., м. Прилуки, вул.   Київська, 180-А.

Цільове призначення майна: майно може бути використане орендарем з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо установами або закладами, визначеними в пункті 29 Порядку передачі в оренду державного і комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, і які є пов`язаними із забезпеченням або обслуговуванням діяльності такої установи або закладу, а саме: для здійснення торгівлі непродовольчими товарами (пункт 7.1.1 розділу І договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13).

4.17. Строк договору становить 5 років з дати набрання чинності цим договором. Орендар вступає в строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна (01.08.2013) (пункт 2.1 розділу І договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13). 

4.18. У разі припинення договору орендар зобов`язаний звільнити протягом трьох робочих днів орендоване майно від належних орендарю речей і повернути його відповідно до акта повернення з оренди орендованого майна в тому стані, в якому майно перебувало на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, а якщо орендарем були виконані невід`ємні поліпшення або проведений капітальний ремонт, то разом із такими поліпшеннями   /   капітальним ремонтом (пункт 4.1 розділу ІІ договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13).

4.19. Майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання балансоутримувачем та орендарем акта про повернення з оренди орендованого майна (пункт 4.3 розділу ІІ договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13).

4.20. Орендар зобов`язаний виконувати обов`язки, покладені на нього рішенням уповноваженого органу про встановлення додаткових умов оренди, визначених у пункті 14 розділу І договору, за умови, що посилання на такі додаткові умови оренди було включене до оголошення про передачу майна в оренду, інформаційного повідомлення про об`єкт (пункт 4.2 розділу І договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13).

4.21. Зміни і доповнення до договору вносяться до закінчення строку його дії за взаємною згодою сторін, з урахуванням установлених статтею 16 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, умов та обмежень, шляхом укладення договорів про внесення змін і доповнень у письмовій формі, які підписуються сторонами та є невід`ємними частинами цього договору (пункт 12.3. розділу ІІ договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13).

4.22. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 09.03.2023 сторони внесли зміни до договору оренди шляхом підписання додаткової угоди № 1, зокрема, якою виключили пункт 7.1.1 (3) змінюваних умов договору (І розділ) та доповнили пункт 7.1 (2) таким змістом: майно може бути використане за цільовим призначенням на розсуд орендаря, за винятком таких цільових призначень: офісні приміщення, коворкінги, об`єкти поштового зв`язку та розміщення суб`єктів господарювання, що надають послуги з перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень; редакції засобів масової інформації, видавництва друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції; ломбарди, відділення банків, інших провайдерів фінансових послуг; заклади харчування, кафе, бари, ресторани, які здійснюють продаж товарів підакцизної групи; торгівельні об`єкти, які здійснюють продаж товарів підакцизної групи; заклади харчування, їдальні, буфети, кафе, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи; торговельні об`єкти, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи; склади; камери схову, архіви; нічні клуби; ресторани з нічним режимом роботи (після 22 год.); сауни, лазні; організація концертів та іншої видовищно-розважальної діяльності; готелі, хостели, турбази, мотелі, кемпінги, літні будиночки; комп`ютерні клуби та інтернет-кафе. Також сторони внесли зміни до пункту 14 договору шляхом викладення його в такі редакції: додаткові умови оренди - обмеження використання об`єкта оренди відповідно до пункту 54 Порядку передачі в оренду державного і комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483.

4.23. Господарські суди зазначили, що умовами договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 встановлено заборону на використання об`єкта оренди як торговельного об`єкта, що узгоджується з оприлюдненим оголошенням щодо проведення аукціону з продовження терміну дії цього договору.

4.24. Господарські суди також зазначили, що договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 неодноразово пролонгувався сторонами на новий термін та на цей час є діючим у редакції договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 із терміном дії до 17.12.2025.

4.25. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, основний вид економічної діяльності ФОП Олійника О. Я. - торгівля мотоциклами, деталями та приладдям до них, технічне обслуговування та ремонт (код 45.40).

4.26. Прокурор, вважаючи, що оспорювані договори оренди нерухомого майна укладені з порушенням частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту" в редакції Закону від 23.03.1996 № 100/96-ВР, частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту" в редакції Закону від 05.09.2017 № 2145-VІІІ, оскільки об`єкт, який на праві оперативного управління належить Прилуцькому технічному фаховому коледжу (заклад освіти державної власності, що фінансується за рахунок бюджетних коштів), використовується для провадження господарської діяльності, не пов`язаної із цільовим призначенням освітнього закладу, без мети надання послуг, що не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, звернувся до Господарського суду Чернігівської області із цим позовом. 

5. Позиція Верховного Суду 

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. 

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке. 

5.3. Предметом позову в цій справі є вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях до ФОП Олійника О. Я. та Прилуцького технічного фахового коледжу про визнання недійсними договорів оренди, зобов`язання повернути нежитлове приміщення.

5.4. Підставою позовних вимог, на думку Прокурора, є недійсність оспорюваних договорів оренди нерухомого майна відповідно до приписів статей 203, 215 Цивільного кодексу України та наявність підстав для звільнення ФОП Олійником О. Я. та повернення в порядку реституції об`єкта оренди балансоутримувачу - Прилуцькому технічному фаховому коледжу.

5.5. Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

5.6. Частинами 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

5.7. Колегія суддів зазначає, що, звертаючись із позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства суд не має підстав для задоволення відповідного позову. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18.05.2023 у справі № 910/7975/21 та постановах Верховного Суду від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 08.08.2024 у справі №   917/1024/22, від 04.06.2024 у справі № 910/11425/21, від 13.08.2024 у справі №   922/2219/19.

5.8. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2) тощо. 

5.9. Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

5.10. Отже, наведеними правовими положеннями визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

5.11. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.10.2024 у справі №   910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.

5.12. Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22 від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 у справі № 912/278/21.

5.13. При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі №   917/1024/22, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі №   917/531/19.

5.14. Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.

5.15. Верховний Суд також зазначає, що відповідно до частини 1 статті 63 Закону України "Про освіту" від 23.05.1991 № 1060-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладення договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13) матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

5.16. При цьому частиною 5 статті 63 України "Про освіту" від 23.05.1991 № 1060-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладення договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13) передбачено, що об`єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

5.17. Відповідно до положення "Про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і навчальних закладах", затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 01.08.2001 №   563, навчально-виховним процесом є система організації навчально-виховної, навчально-виробничої діяльності, визначеної навчальними, науковими, виховними планами (уроки, лекції, лабораторні заняття, час відпочинку між заняттями, навчальна практика, заняття з трудового, професійного навчання і професійної орієнтації, виробнича практика, робота у трудових об`єднаннях, науково-дослідні та дослідно-конструкторські роботи, походи, екскурсії, спортивні змагання, перевезення чи переходи до місця проведення заходів тощо.

5.18. Крім того, пунктом 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14.08.2001 № 63, передбачено, що здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов`язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

5.19. Таким чином, частиною 5 статті 63 України "Про освіту" від 23.05.1991 № 1060-ХІІ передбачена можливість отримання навчальними закладами доходів від передачі в оренду тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується. Проте надання в оренду таких приміщень, споруд, обладнання, що тимчасово не задіяні, дозволяється лише для їх використання, пов`язаного з навчально-виховним процесом відповідного навчального закладу, за умови, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №   906/164/17, від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22.

5.20. Крім того, Верховний Суд зазначає, що за змістом частини 1 статті 79 Закону України "Про освіту" від 05.09.2017 № 2145-VIII (в редакції, чинній на момент укладення договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13) джерелами фінансування суб`єктів освітньої діяльності відповідно до законодавства можуть, зокрема, бути: доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

5.21. Відповідно до частини 1 статті 80 Закону України "Про освіту" від 05.09.2017 №   2145-VIII (в редакції, чинній на момент укладення договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13) до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать, зокрема, нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.

5.22. Частиною 4 статті 80 Закону України "Про освіту" від 05.09.2017 № 2145-VIII (в редакції, чинній на момент укладення договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13) передбачено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства.

5.23. Підпунктом 2 пункту 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 (у редакції, чинній на момент укладення договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13) визначено, що навчальні заклади мають право надавати інші послуги, зокрема, надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у закладі (установі) освіти.

5.24. З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що Закон України "Про освіту" від 05.09.2017 № 2145-VIII (в редакції, чинній на момент укладення договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13) містив положення, якими було імперативно передбачено заборону використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачалося лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №   927/1424/23, від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 23.07.2024 у справі №   912/673/23, від 14.02.2024 у справі № 910/14998/22.

5.25. Верховний Суд також зазначає, що саме по собі невикористання навчальним закладом своїх приміщень не надає права передачі таких приміщень в оренду з іншою метою, ніж надання послуг, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 04.06.2024 у справі №   927/1125/23.

5.26. Закон України "Про освіту" (в редакції, чинній на момент укладення договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13) не містить переліку послуг, які можуть надаватися в орендованих приміщеннях закладів освіти, проте, враховуючи загальну спрямованість положень цього Закону, такі послуги повинні мати пов`язаність з навчально-виховним процесом чи його учасниками. Отже, питання про те, чи пов`язані послуги, які надаються в орендованих приміщеннях, з обслуговуванням учасників освітнього процесу, суди мають вирішувати, виходячи із конкретних обставин справи, з урахуванням того, чи не погіршує надання в оренду майна закладів освіти соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №   927/1424/23, від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 22.05.2024 у справі №   906/1105/22.

5.27. Господарські суди попередніх інстанцій, розглянувши справу №   927/1687/23 по суті позовних вимог, дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог Прокурора, проте відмовили в задоволенні позову з огляду на пропуск Прокурором загального строку позовної давності на звернення до суду з вимогою про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 з урахуванням редакцій договорів від 01.09.2016 та від 15.09.2017 про внесення змін до цього договору та договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 разом із додатковою угодою від 09.03.2023 № 1 до нього. 

Наведене, за висновком господарських судів, є також підставою для відмови в задоволенні похідної позовної вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про зобов`язання ФОП Олійника О. Я. повернути Прилуцькому технічному фаховому коледжу за актом повернення з оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 23,8 м2 першого поверху чотириповерхової будівлі гуртожитку № 2, розташоване за адресою: Чернігівська область, м. Прилуки, вул. Київська, 180-А.

5.28. Заступник керівника Київської міської прокуратури не погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій, а тому звернувся з касаційною скаргою на судові рішення. Заступник керівника Київської міської прокуратури, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.29. Пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.30. Касаційна скарга з посиланням на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивована тим, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, порушили положення статті 236 Господарського процесуального кодексу України, частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", неправильно застосували приписи статей 11, 16, 203, 215, 216, 256, 257, 391, 638 Цивільного кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цих норм, викладені в постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №   183/1617/16, від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц, від 26.11.2019 у справі №   914/3224/16, від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19, від 24.11.2021 у справі № 910/248/20, від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22, від 26.10.2022 у справі №   227/3760/19-ц, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 12.06.2019 у справі №   487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 17.02.2020 у справі №   391/1217/14-ц, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 05.06.2018 у справі №   338/180/17, від 30.07.2019 у справі № 926/3881/17.  

5.31. Колегія суддів, перевіривши доводи скаржника, встановила, що в постановах Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц, від 04.07.2018 у справі №   653/1096/16-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі №   487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №   487/10132/14-ц, від 30.07.2019 у справі №   926/3881/17, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19, від 24.11.2021 у справі № 910/248/20, на які посилається скаржник, викладено висновки про те, що зайняття нежитлового приміщення фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не позбавляє власника його права володіння на майно, не створює перешкоди у розпорядженні цим майном, а створює лише перешкоди в користуванні володільцем своїм майном. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник нежитлового приміщення вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, тобто негаторний позов. Крім того, за наявного підходу до фізичного зайняття майна як до триваючого порушення, на вимоги про припинення якого не поширюється позовна давність, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця.

5.32. Із посиланням на наведені висновки заступник керівника Київської міської прокуратури зазначає про помилковість висновків господарських судів попередніх інстанцій щодо пропуску Прокурором строків позовної давності, оскільки, на думку скаржника, надання в оренду державного майна з порушенням приписів Закону України "Про освіту" треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. Таким чином, за доводами скаржника, позовну вимогу про повернення майна слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця. 

5.33. Однак Верховний Суд не може взяти до уваги наведені доводи заступника керівника Київської міської прокуратури та посилання на неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц, від 04.07.2018 у справі №   653/1096/16-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 30.07.2019 у справі № 926/3881/17, від 14.11.2018 у справі №   183/1617/16, від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 30.01.2019 у справі №   706/1272/14-ц, від 26.11.2019 у справі №   914/3224/16, від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19, від 24.11.2021 у справі №   910/248/20, оскільки скаржник помилково не враховує того, що однією з умов застосування негаторного позову є відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин. Тому в разі наявності договірних відносин здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 17.09.2024 у справі №   922/3953/21, від 27.03.2024 у справі № 907/66/23, від 22.10.2024 у справі №   622/1153/19.

5.34. Отже, господарські суди попередніх інстанцій, установивши, що Прокурор пропустив строки позовної давності на звернення з вимогою про визнання недійним договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 зі змінами, внесеними договорами від 01.09.2016 та від 15.09.2017 до нього, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Прокурора в цій частині. 

5.35. Крім того, заступник керівника Київської міської прокуратури зазначає, що договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 зі змінами є двостороннім договором, оскільки укладався між РВ ФДМУ по Чернігівській області та ФОП Олійником О. Я. Скаржник зазначає, що дію цього договору неодноразово продовжували, востаннє до 28.07.2020. Скаржник також зазначає, що відповідно до пункту 10.6 договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13 чинність договору припиняється, зокрема, внаслідок закінчення строку, на який його укладено. 

Водночас, як стверджує заступник керівника Київської міської прокуратури, договір від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 укладений за результатами проведеного аукціону майже через п`ять місяців після закінчення договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13, а саме 17.12.2020. 

При цьому заступник керівника Київської міської прокуратури зазначає, що договір від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13, на відміну від договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13, є тристороннім договором, оскільки укладений між РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, Прилуцьким агротехнічним коледжем та ФОП Олійником О. Я. З урахуванням викладеного скаржник наголошує на тому, що наведені два договори оренди нерухомого майна є окремими правочинами, оскільки вони укладені за різними процедурами, з іншим складом сторін та різним призначенням використання майна. Тому заступник керівника Київської міської прокуратури вважає, що Прокурор у цьому випадку не пропустив строки позовної давності, оскільки договір від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13 укладено 17.12.2020, а Прокурор подав позов у грудні 2023 року. 

5.36. Колегія суддів, розглянувши доводи скаржника, зазначає, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання щодо її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22, на які посилається заступник керівника Київської міської прокуратури у касаційній скарзі.

5.37. Проте зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення та постанову, не врахували висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.02.2024 у справі №   917/1173/22, на які обґрунтовано посилається скаржник. 

При цьому аналогічні висновки також викладені в постановах Верховного Суду від 10.09.2024 у справі № 922/459/22, від 10.09.2024 у справі №   922/230/22, від 16.10.2024 у справі № 922/979/21.

5.38. Верховний Суд також зазначає, що об`єктивно перебіг позовної давності за вимогою заінтересованої особи (уповноваженого державного органу) про визнання недійсним оспорюваного договору оренди, не може розпочинатися раніше, ніж з дня укладення договору, оскільки очевидним є те, що до моменту укладення договір є таким, що ще не відбувся, а тому й право позивача до вказаного моменту не може вважатися порушеним у розумінні частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22, на які обґрунтовано посилається заступник керівника Київської міської прокуратури в касаційній скарзі.

5.39. Однак господарські суди попередніх інстанцій, зазначивши про обґрунтованість позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях та дійшовши висновку про пропуск Прокурором строків позовної давності, помилково не звернули увагу на зміст позовних вимог, які Прокурор заявив у цій справі в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях.

5.40. Так, однією із позовних вимог Прокурора в цій справі є вимога про визнання недійсним договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 з урахуванням змін, внесених додатковою угодою від 09.03.2023 № 1, та похідна від неї позовна вимога про зобов`язання ФОП Олійника О. Я. повернути Прилуцькому технічному фаховому коледжу за актом повернення з оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 23,8 м2 першого поверху чотириповерхової будівлі гуртожитку № 2, розташоване за адресою: Чернігівська область, м. Прилуки, вул. Київська, 180-А.

5.41. Таким чином, місцевий господарський суд, з яким погодився апеляційний господарський суд, зазначивши про пропуск Прокурором загального строку позовної давності на звернення до суду з вимогою про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13 з урахуванням редакцій договорів від 01.09.2016 та від 15.09.2017 про внесення змін до цього договору та договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13 разом із додатковою угодою від 09.03.2023 № 1 до нього, фактично не розглянули по суті позовну вимогу Прокурора в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про визнання недійсним договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 з урахуванням змін, внесених додатковою угодою від 09.03.2023.

5.42. При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

5.43. Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами, визначеними статтею 261 Цивільного кодексу України, частина 1 якої пов`язує його із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

5.44. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі №   917/1024/22, від 12.03.2024 у справі №   914/106/22, від 06.12.2023 у справі № 911/1/20.

5.45. Колегія суддів зазначає, що позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.03.2024 у справі №   914/106/22, від 05.12.2023 у справі № 910/2094/21, від 30.06.2022 у справі №   922/2960/17.

5.46. Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами, визначеними статтею 261 Цивільного кодексу України, частина 1 якої пов`язує його із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

5.47. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 17.10.2023 у справі №   910/21220/21, від 20.06.2023 у справі № 922/2088/21. 

5.48. За змістом статті 261 Цивільного кодексу України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 05.07.2023 у справі № 910/15584/16, від 13.09.2022 у справі № 925/461/21.

5.49. Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності суд повинен з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла довідатися (мала можливість довідатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності.

5.50. За змістом частин 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

5.51. Таким чином, у разі якщо держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, зокрема, у цивільних (господарських) відносинах розглядається як поведінка держави у цих відносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава (зокрема, цивільні, господарські), органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 та постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі №   917/1024/22, від 12.12.2023 у справі № 917/1024/22, від 05.12.2023 у справі № 927/85/19.

5.52. Отже, і в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №   761/3884/18 та постанові Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22.

5.53. При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2018 у справі №   910/18560/16, на яку обґрунтовано посилається скаржник, зазначила, що якщо в передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Подібні висновки, на неврахування яких обґрунтовано посилається скаржник, також викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц та постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22.

5.54. Проте зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, не досліджували та не встановлювали початок та закінчення перебігу строків позовної давності щодо позовної вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про визнання недійсним договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13.

5.55. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що наведені заступником керівника Київської міської прокуратури підстави касаційного оскарження, визначені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, частково підтвердилися. 

5.56. Частиною 1 статі 74 Господарського процесуального кодексу України установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

5.57. Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

5.58. Загальними вимогами процесуального законодавства, передбаченими у статтях 73, 74, 76, 77, 86, 236- 238 Господарського процесуального кодексу України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

5.59. Колегія суддів вважає, що господарські суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані з ними усі суттєві фактичні обставини цієї справи, що входили до предмета доказування за позовними вимогами Прокурора в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та РВ ФДМУ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про визнання недійсним договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 та про зобов`язання ФОП Олійника О. Я. повернути Прилуцькому технічному фаховому коледжу за актом повернення з оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 23,8 м2 першого поверху чотириповерхової будівлі гуртожитку № 2, розташоване за адресою: Чернігівська область, м. Прилуки, вул. Київська, 180-А. У зв`язку з наведеним ухвалені у справі судові рішення в зазначеній частині не відповідають вимогам процесуального законодавства, а тому їх не можна визнати законними та обґрунтованими.

5.60. Водночас порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно відповідно до визначених законодавством меж розгляду справи судом касаційної інстанції. 

5.61. Під час нового розгляду цієї справи для правильного вирішення спору господарському суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно, повно з`ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи та докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, в тому числі встановити момент початку перебігу строку позовної давності за позовною вимогою Прокурора про визнання недійсним договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13, та з урахуванням правових висновків, на які посилається скаржник та які взяті до уваги Верховним Судом під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень у цій справі, розглянути позовну вимогу про визнання недійсним договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13 та похідну від неї позовну вимогу про зобов`язання ФОП Олійника О. Я. повернути Прилуцькому технічному фаховому коледжу нерухоме майно, і вирішити спір, ухваливши обґрунтоване і законне судове рішення. 

5.62. З урахуванням наведеного касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури належить задовольнити частково, оскаржувані судові рішення - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог Прокурора про визнання недійсним договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 № 124-13, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою від 09.03.2023 № 1, і про зобов`язання ФОП Олійника О. Я. повернути Прилуцькому технічному фаховому коледжу за актом повернення з оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, нерухоме майно, а справу в цій частині - передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. В іншій частині оскаржувані судові рішення необхідно залишити без змін.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. 

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Пунктом 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України установлено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

6.3. Згідно із частиною 4 статті 310 Господарського процесуального кодексу України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

6.4. Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення у цій справі необхідно частково скасувати, а справу №   927/1687/23 в цій частині передати на новий розгляд до Господарського суду Чернігівської області для ухвалення обґрунтованого і законного судового рішення з урахуванням викладеного в цій постанові. В іншій частині оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.

7. Судові витрати

Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд  

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити частково. 

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2024 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.05.2024 у справі №   927/1687/23 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог заступника керівника Прилуцької окружної прокуратури про визнання недійсним договору від 17.12.2020 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2013 №   124-13, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою від 09.03.2023 №   1, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях і Фізичною особою - підприємцем Олійником Олександром Яковичем, і про зобов`язання Фізичної особи - підприємця Олійника Олександра Яковича повернути Прилуцькому технічному фаховому коледжу за актом повернення з оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 23,8 м2 першого поверху чотириповерхової будівлі гуртожитку № 2, розташоване за адресою: Чернігівська область, м. Прилуки, вул. Київська, 180-А.

3. Справу № 927/1687/23 в цій частині передати на новий розгляд до Господарського суду Чернігівської області.

4. В іншій частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2024 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.05.2024 у справі № 927/1687/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                            Н. О. Багай

Судді                                                                                                                        Т. Б. Дроботова

 Ю. Я. Чумак