ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року 
м. Київ
cправа №  347/237/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Баранець О. М. - головуючий, Кролевець О. А., Студенець О. В.,
за участю секретаря судового засідання Москалика О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу 
Товариства з обмеженою відповідальністю "Беркут ЛТД"
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області
у складі судді Горпинюка І.Є.
від 07.08.2024
та на постанову Західного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Бонк Т.Б., Бойко С.М., Якімець Г.Г.
від 03.12.2024 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Беркут ЛТД"
до 1) ОСОБА_1 ,
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Депт Фінанс",
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 (1),
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Косівського відділу державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (2)
про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги,
за участю представників сторін:
від позивача: Шершень Ю.С.3
від відповідача-1: не з`явилися,
від відповідача-2: не з`явилися,
від третьої особи-1: не з`явилися,
від третьої особи-2: не з`явилися.
ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю "Беркут ЛТД" звернулося до суду  з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Депт Фінанс", Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк", треті особи: ОСОБА_2 , Косівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якому просило:
- визнати недійсним договір № 01/03-20 про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги від 06.03.2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс» та ОСОБА_1 щодо передачі права вимоги за договором кредиту у вигляді відкличної поновлювальної кредитної лінії між Івано-Франківською філією Акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Беркут ЛТД» № 1825 від 13.01.2006 та додаткових угод до нього;
- визнати недійсним договір № 308 про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги від 15.04.2019 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс» в частині передачі права вимоги за договором кредиту у вигляді відкличної поновлювальної кредитної лінії між Івано-Франківською філією AT «Брокбізнесбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Беркут ЛТД» № 1825 від 13.01.2006 року та додаткових угод до нього (пункт №  398 в Додатку № 1 до Договору № 308 про відступлення (купівля-продаж) права вимоги від 15.04.2019 року.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2024 року встановлено, що при первісному розгляді справи Косівським районним судом Івано-Франківської області, протокольною ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, позовну вимогу щодо визнання недійсним договору №  308 про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги від 15 квітня 2019 року, укладеного між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «ФК «Депт Фінанс» в частині передачі права вимоги за договором кредиту у вигляді відкличної поновлювальної кредитної лінії між Івано-Франківською філією AT  «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Беркут ЛТД» № 1825 від 13 січня 2006 року та додаткових угод до нього (пункт № 398 в додатку № 1 до договору № 308 про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги від 15 квітня 2019 року) залишено без розгляду.
Відтак, у цій справі розглядається спір щодо першої позовної вимоги про визнання недійсним договору № 01/03-20 про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги від 06.03.2020 року.
В обґрунтування вимог щодо недійсності договору № 01/03-20 про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги від 06.03.2020 року позивач вказує на те, що ОСОБА_1 є фізичною особою, не є ні банком, ні фінансовою установою і тому не має необхідної правоздатності, відповідно не може приймати на себе права та обов`язки кредитора за кредитним договором, яким первинно був АТ «Брокбізнесбанк», котрий володів банківською ліцензією № 138 від 26.12.1996.
На думку позивача, за своєю правовою природою договір відступлення права вимоги №01/03-20 від 06.03.2020 року укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Депт Фінанс» та ОСОБА_1 є договором факторингу. Фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, внесені до реєстру банків та до реєстру фінансових установ.
Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
Відповідно до укладеного договору №1825 від 13.01.2006 року та додаткових угод до нього Івано-Франківська філія АТ «Брокбізнесбанк» (правонаступник ПАТ  «Брокбізнесбанк») надала для ТОВ «Беркут ЛТД» кредит у вигляді відкличної поновлювальної кредитної лінії з остаточним терміном повернення не пізніше 22.01.2011 року. Сторони погодили суму ліміту в розмірі 1  500  000  грн, для поповнення обігових коштів. Погашення основної суми кредиту ТОВ  «Беркут  ЛТД» зобов`язалося здійснювати згідно з графіком. Для забезпечення виконання кредитних зобов`язань було укладено іпотечний договір №37-Д від 02.02.2006 року, зареєстрований Приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Кочан М.В. з додатковими угодами до нього, за яким ТзОВ «Беркут ЛТД» передало в іпотеку нерухомість, а також договір поруки №1825/1 від 01.03.2010 року, поручителем якого виступив ОСОБА_2 .
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13.07.2012 року, яке набрало законної сили, кредитний договір № 1825 від 13.01.2006 року було розірвано та стягнуто в солідарному порядку з ТОВ  «Беркут ЛТД» та ОСОБА_2 на користь АТ  «Брокбізнесбанк» кредитну заборгованість на суму 1 677 802,76 грн, 1700,00 грн держмита та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення.
15.04.2019 року між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Депт Фінанс" укладено Договір № 308 про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги (далі договір № 308 від 15.04.2019).
При укладенні договору № 308 від 15.04.2019 від імені ПАТ "Брокбізнесбанк" діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ  "Брокбізнесбанк" Міхно С.С. на підставі, зокрема, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», постанови Правління Національного Банку України №339 від 10.06.2014 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 45 від 11.06.2014 «Про початок ліквідації ПАТ  «Брокбізнесбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію.
Договір № 308 від 15.04.2019 сторони уклали керуючись статтями 6, 512-519, 627, 632, 656 Цивільного кодексу України та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом №EA-2019-02-27-000125-b від 22.03.2019.
Згідно з п. 2.1 договору № 308 від 15.04.2019, за цим договором Банк (АТ  «Брокбізнесбанк») відступає шляхом продажу Новому кредитору (ТОВ  «Фінансова компанія «Депт Фінанс») належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Банку до позичальників, заставодавців (іпотекодавців), поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконати обов`язки Боржників за кредитними договорами, договорами про надання кредиту (овердрафту) договорами поруки, договорами іпотеки (іпотечними договорами), договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них згідно з реєстром у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - Основні договори, надалі за текстом Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.
За змістом п. 2.2 договору № 308 від 15.04.2019, за цим договором Новий кредитор в день укладення договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4.1 цього договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, право вимагати та отримувати платежі за гарантією (якщо така видавалася), відшкодування за договором страхування тощо. Розмір Прав вимоги, які переходять до Нового кредитора, вказаний у Додатку № 1 до цього Договору. Права кредитора за Основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржників, що надане Банку відповідно до умов Основних договорів.
Відповідно до п. 4.1 договору № 308 від 15.04.2019 сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами відповідно до цього договору Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 14  481  737,45  грн, надалі за текстом Ціна договору. Ціна договору сплачується Новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим Договором, відповідно до пункту 6.5 цього Договору, на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону) переможцем якого став Новий кредитор.
У додатку № 1 до договору № 308 від 15.04.2019 сторони погодили реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами.
В тому числі під номером 398 у додатку № 1 до договору зазначено Позичальника Товариство з обмеженою відповідальністю «Беркут ЛТД»; код ЄДРПОУ Позичальника 32167246; номер кредитного договору 1825; дата укладення договору 13.01.2006; дата закінчення договору 22.01.2013; код валюти кредиту 980; загальний залишок заборгованості (на 15.04.2019, без пені) 1 676 802,76 грн; залишок заборгованості по тілу кредиту: строкова 0 грн, прострочена 1 266 358,56 грн; залишок заборгованості по відсотках: строкова 0 грн, прострочена 410 444,20 грн.
Платіжним дорученням № 603 від 10.04.2019 ТОВ «Депт Фінанс» сплатило на користь отримувача (ліквідатор АТ «Брокбізнесбанк» 15 682 450,00 грн з призначення платежу: оплата за пул активів зг. протоколу електронних торгів №  UA-EA-2019-02-27-000125-b від 22.03.2019, лот F10GL41929, перемож. ТОВ  «ФКДепт Фінанс» 40254432.
Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 10.06.2014 № 339 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 11.06.2014 №  45 про початок здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ  "Брокбізнесбанк". З 11 червня 2014 року відкликані банківська ліцензія, генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій та розпочата процедура ліквідації зазначеного банку.
15 жовтня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №10731110121000818 про державну реєстрацію припинення Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» як юридичної особи, а отже, ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим.
З наведеного, а також інформації, розміщеної на вебпорталі Prozorro sale за посиланням https://prozorro.sale/auction/UA-EA-2019-02-27-000125-b/ щодо проведення аукціону №EA-2019-02-27-000125-b слідує, що договір № 308 від 15.04.2019 укладено за наслідком проведення відкритих торгів (аукціону) з продажу майна ПАТ  «Брокбізнесбанк», як банку, що ліквідується, в порядку, врегульованому статтею 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
14.05.2019 між АТ «Брокбізнесбанк» (Первісний іпотекодержатель) та ТОВ  «Фінансова компанія «Депт Фінанс» (Новий іпотекодержатель) було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, за яким у зв`язку з укладенням Договору № 308 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 15.04.2019 Первісний іпотекодержатель відступає Новому іпотекодержателю права вимоги за іпотечними договорами, укладеними між АТ  «Брокбізнесбанк» та іпотекодавцями (боржниками) та нотаріально посвідчені, які забезпечують виконання зобов`язань за кредитними договорами, згідно Додатку № 1 до цього Договору, усіма додатковими угодами та додатками до них , що є їх невід`ємною частиною, а Новий іпотекодержатель приймає це відступлення.
06.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс» (Кредитор) та ОСОБА_1 (Новий кредитор) укладено Договір № 01/03-20 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 06.03.2020 (далі Договір № 01/03-20 від 06.03.2020).
За умовами Договору № 01/03-20 від 06.03.2020 Кредитор відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Кредитору, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги Кредитора до позичальника, визначеного у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконати обов`язки Боржників за кредитним договором та/або договорами забезпечення, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - Основні договори, надалі за текстом Права вимоги. Новий кредитор сплачує Кредитору за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.
За змістом п. 2.2 договору № 01/03-20 від 06.03.2020, за цим договором Новий кредитор в день укладення договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Кредитором у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4.1 цього договору, набуває наступні права кредитора за Основними договорами: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів у сумах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору та визначених на момент набуття Новим Кредитором Права вимоги, включаючи право вимагати сплати нарахованих і не сплачених на момент набуття Права вимоги процентів, штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань у випадках та на умовах, встановлених Основними договорами. Розмір Прав вимоги, які переходять до Нового кредитора, вказаний у Додатку № 1 до цього Договору. Права кредитора за Основними договорами переходять до Нового кредитора відповідно до цього Договору у обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги.
Відповідно до п. 4.1 договору № 01/03-20 від 06.03.2020 сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами відповідно до цього договору Новий кредитор сплачує Кредитору грошові кошти у сумі 15  000,00 грн, надалі за текстом ціна договору. Ціна договору сплачується Новим кредитором Кредитору в повному обсязі до підписання даного Договору.
У п. 1.1-1.3 Договору № 01/03-20 від 06.03.2020 обумовлено, що сторони погоджуються, що за своєю правовою природою даний Договір є правочином з передання Кредитором шляхом продажу прав вимоги, визначених у даному договорі, Новому кредитору (відступлення права вимоги). Сторони цим визнають, що жодне з положень цього Договору, а також будь-які платежі, що здійснюватимуться на виконання цього Договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням Кредитора Новим кредитором. Сторони цим безвідклично відмовляються від будь-яких своїх претензій, які можуть виникнути у майбутньому, стосовно правової природи цього Договору.
Згідно з Додатком 1 до Договору № 01/03-20 від 06.03.2020, за договором №  01/03-20 від 06.03.2020 відступлено права вимоги за такими договорами: 1)  тип договору кредитний договір із змінами та додатками; сторона договору (боржник/заставодавець/поручитель) ТОВ «Беркут ЛТД»; № договору 1825; дата укладення договору 13.01.2006; загальна заборгованість за Договором на дату купівлі-продажу майнових прав 1 676  802,76 грн; заборгованість по нарахованим % за кредитом на дату купівлі-продажу майнових прав 410  444,20 грн; Пеня, штраф тощо на дату купівлі-продажу майнових прав 0  грн; 2) тип договору Договір поруки із змінами та додатками; сторона договору (боржник/заставодавець/поручитель) ОСОБА_2 ; № договору 1825/1; в забезпечення виконання якого договору укладався (для договорів забезпечення)/додатком до якого є даний договір 1825; дата укладення договору 01.03.2010.
Актом від 06.03.2020 прийому-передачі документів до договору № 01/03-20 про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги від 06.03.2020, ТОВ  «Фінансова компанія «Депт Фінанс» (Кредитор) та ОСОБА_1 (Новий кредитор) засвідчили передачу Кредитором Новому кредитору документів: 1)  Кредитний договір № 1825 від 13.01.2006, з урахуванням усіх змін та доповнень, додатків та додаткових угод до нього; 2)  Іпотечний договір від 02.02.2006, з урахуванням усіх змін, доповнень, додатків та додаткових угод до нього; 3) Матеріали кредитної справи № 1825 від 13.01.2006 ТОВ  «Беркут ЛТД»; 4) Матеріали судової справи № 1825 від13.01.2006 ТОВ «Беркут ЛТД». Цей акт прийому-передачі є невід`ємною частиною договору № 01/03-20 про відступлення (купівля-продаж) права вимоги від 06.03.2020.
Також, 11.03.2020 року між ТОВ "Фінансова компанія "Депт Фінанс" (Первісний іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Новий іпотекодержатель) було укладено Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П. за № 98, за умовами якого у зв`язку із укладенням Договору № 01/03-20 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06.03.2020 Первісний іпотекодержатель відступає Новому іпотекодержателю права вимоги за Договором іпотеки, укладеним між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Беркут ЛТД», посвідченим Кочан  М.В. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 02.02.2006 за реєстровим номером 37-Д, та забезпечує виконання зобов`язань за Договором Кредитної лінії № 1825 від 13.01.2006, укладеного між АТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Беркут ЛТД» з усіма додатковими угодами та додатками до них, що є їх невід`ємними частинами (далі Договір іпотеки), право вимоги за яким має ТОВ «Фінансова компанія «Депт Фінанс» згідно з Договором про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, посвідченим Апатенко  М.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 14 травня 2019 року за реєстровим № 652, а новий іпотекодержатель приймає це відступлення. Предмет іпотеки за Договором іпотеки визначено в Додатку №  1 до цього договору.
У Додатку 1 до договору про відступлення права вимоги від 11.03.2020 зазначено, що іпотекодавцем/позичальником є ТОВ «Беркут ЛТД», код ЄДРПОУ: 32167246; номер кредитного договору Договір кредитної лінії № 1825 від 13.01.2006; опис об`єкта іпотеки: адмінкорпус, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 255,50 кв.м; договір іпотеки, посвідчений Кочан  М.В., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 02.02.2006 за реєстровим номером 37-Д.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції 
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2021 року, яке залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 червня 2022 року, у задоволенні позову ТОВ "Беркут ЛТД" до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Депт Фінанс", Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк", треті особи: ОСОБА_2 , Косівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання недійсними правочинів відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2024 року касаційну скаргу ТОВ  "Беркут ЛТД" задоволено частково, рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 червня 2022 року скасовано, провадження у справі № 347/237/21 закрито, повідомлено ТОВ "Беркут ЛТД", що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду та протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення позивач може звернутися до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Справу направлено для розгляду до Господарського суду Івано-Франківської області.
Господарський суд Івано-Франківської області рішенням від 07.08.2024 у справі №  347/237/21, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.12.2024, відмовив у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Беркут ЛТД".
Судові рішення обґрунтовані тим, що договір № 01/03-20 від 06.03.2020 є правочином з відступлення права вимоги на умовах купівлі-продажу і не містить ознак договору факторингу, а тому позов з цих підстав не підлягає до задоволення.
Щодо доводів позивача про те, що ОСОБА_1 є фізичною особою та не може приймати на себе права та обов`язки кредитора за кредитним договором, то суди врахували факт розірвання рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 27.06.2012 у справі № 0910/2-103/2011 кредитного договору №1825 від 13.01.2006, та зазначили, що ТОВ  «Беркут ЛТД» з часу розірвання договору перестало бути користувачем фінансової послуги кредиту, тобто втратило право правомірно не повертати отримані кредитні кошти протягом погодженого сторонами строку за відповідну плату (проценти). Натомість, з часу розірвання договору у ТОВ «Беркут ЛТД» існує зобов`язання з повернення отриманих у кредит грошових коштів та нарахованих на дату розірвання кредитного договору процентів.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
Товариство з обмеженою відповідальністю «Беркут ЛТД» звернулося з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.08.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.12.2024 у справі №   347/237/21, у якій просило їх скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову щодо першої позовної вимоги.
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
В обґрунтування підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України зазначив, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а саме:
- відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа, аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20, від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №  465/646/11 (провадження № 14-222цс18) та від 10 листопада 2020 року у справі №  638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20);
- наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (ст. 1079 ЦК), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою. Фактично сторони спірних договорів уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права вимоги на іпотечне майно від банку до фізичної особи. При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та фізичною особою, задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2020 №  638/22396/14-ц (14-16цс20), постанови Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №  295/3588/14-ц та від 31 липня 2019 року у справі №  910/4816/18;
- принципу повноти рішення суду - відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (п. 68 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №  903/624/13 та у багатьох інших).
Відповідач-1 у відзиві на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення, судові рішення - без змін, стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу. Також просив поновити строк на подання відзиву на касаційну скаргу, пропуск якого обумовлено тим, що адвокат відповідача-1 отримав доступ до підсистеми «Електронний суд» лише 07 квітня 2025, через яку наступного дня відправлено відзив на касаційну скаргу.
Верховний Суд вважає, що наведені представником відповідача-1 обставини дають суду підстави для продовження йому строку на подання відзиву на касаційну скаргу позивача до 08 квітня 2025 року за ініціативою суду, відповідно до вимог частини 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, одночасно відмовляє в задоволенні клопотання відповідача-1 про поновлення процесуального строку.
Відповідно відзив відповідача-1 на касаційну скаргу позивача є таким, що поданий у строк встановлений судом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Позивач вважає, що відповідач-1 набуває права первісного кредитора АТ  «Брокбізнесбанк» у зобов`язанні за Договором кредиту у вигляді відкличної поновлювальної кредитної лінії № 1825 від 13.01.2006 року укладеного між Івано-Франківською філією АТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ  «Беркут ЛТД» та додаткових угод до нього в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, за договором від 15.04.2019 року №  308  між ПАТ  «Брокбізнесбанк» та ТОВ "Фінансова компанія "ДЕПТ ФІНАНС" про відступлення (купівля-продаж) права вимоги (Договір 1) та від 06.03.2020 року № 01/03-20 між ТОВ "Фінансова компанія "ДЕПТ ФІНАНС" та ОСОБА_1 про відступлення (купівля-продаж) права вимоги (Договір 2).
Досліджуючи факт переходу до відповідача-2, а потім до відповідача-1 права вимоги за договором кредиту та надаючи правову оцінку змісту укладених договорів, потрібно з`ясовувати обсяг правосуб`єктності та правовий статус вказаних осіб стосовно набуття прав кредитора за зобов`язаннями, що випливають із кредитних правовідносин, а саме чи отримали вказані особи у встановленому порядку повноваження (дозвіл, ліцензію) на надання банківських послуг з кредитування за рахунок залучених коштів, тобто чи мають вони необхідну правоздатність (ч. 3 ст.91 ЦК України).
Враховуючи, що первісним кредитором за договорами 1 та 2 є АТ  «Брокбізнесбанк», який за реєстрами Національного банку України мав відповідну ліцензію (на надання банківських послуг), а у нового кредитора відповідача-2 немає необхідної правоздатності, відповідно останній не міг приймати на себе права та обов`язки вказаного кредитора.
Щодо відповідача-1, то це взагалі фізична особа, яка навіть не має статусу ФОП, а отже не може бути ні банком, ні фінансовою установою і тому не має необхідної правоздатності, відповідно також не може приймати на себе права та обов`язки первісного кредитора.
Укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» та відповідачем-2 договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу.
В подальшому, за договором 2 про відступлення права вимоги у Договорі кредиту у вигляді відкличної поновлювальної кредитної лінії № 1825 від 13.01.2006 року відбулася заміна кредитодавця на відповідача-1 - фізичну особу.
Однак фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, внесені до реєстру банків та до реєстру фінансових установ.
Наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (ст. 1079 ЦК), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою. Фактично сторони спірних договорів уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права на вимогу іпотечного майна від банку до фізичної особи. При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та фізичною особою, задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін.
За загальним правилом відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
Суди попередніх інстанцій відмовили в задоволенні позову з тих підстав, що оспорюваний договір не містить ознак договору факторингу, а також не передбачав можливість ОСОБА_1 здійснювати фінансові операції відносно боржника, так як за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги у ОСОБА_1 виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору.
Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи позивача, зазначив, що  Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 викладено висновки згідно з якими відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни.
Ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2)  зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3)  відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4)  форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
В оскаржуваному договорі № 01/03-20 від 06.03.2020 відсутні будь які домовленості між сторонами щодо плати, за яку фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта, що є істотною умовою договору факторингу.
В оскаржуваному договорі № 01/03-20 від 06.03.2020 відсутні і зобов`язання сторін щодо надання фінансової послуги, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, будь яких домовленостей між сторонами, що грошові кошти передаються клієнту в розпорядження і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту) сторонами у договорі не обумовлено.
Натомість, у п. 1.1 - 1.2 оскаржуваного договору № 01/03-20 від 06.03.2020 сторони погодили, що цей договір за правовою природою є правочином з передання шляхом продажу права вимоги, а будь-які платежі, що здійснюються на виконання договору не можуть вважатися фінансуванням кредитора новим кредитором, тобто за своєю правовою природою є правочином з відступлення права вимоги на умовах купівлі-продажу.
Також суд апеляційної інстанції врахував те, що у постанові від 16.03.2021 у справі №  906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду відступила від своїх попередніх висновків викладених в постановах від 11.09.2018 у справі №  909/968/16, від 31.10.2018 у справі №  465/646/11 про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором є можливим лише на користь фінансових установ, конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації (пункт 62 постанови). 
Про це Велика Палата Верховного Суду також зазначила у пункті 34 постанови від 08.06.2021 у справі №  346/1305/19.
У цій справі № 347/237/21 суди попередніх інстанцій встановили, що за результатами торгів АТ  "Брокбізнесбанк" (первісний кредитор), який перебував у процедурі ліквідації банку, та ТОВ "Фінансова компанія "Депт Фінанс" (новий кредитор) уклали договір № 308 від 15.04.2019, за умовами якого АТ  «Брокбізнесбанк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Депт Фінанс» в тому числі право вимоги до ТОВ «Беркут ЛТД» на суму 1  676  802,76  грн, яке виникло на підставі кредитного договору № 1825 від 13.01.2006 року.
В подальшому, за оскаржуваним договором № 01/03-20 від 06.03.2020 ТОВ  «Фінансова компанія «Депт Фінанс» відступила зазначене право вимоги на користь ОСОБА_1.
У постанові від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи.
Крім того, Верховний Суд у постановах від 25 січня 2023 року у справі №  638/18879/18, від 08 лютого 2023 року у справі № 761/11546/21, від 10 січня 2024 року у справі №  640/15485/19, від 10 січня 2024 року у справі №  295/13441/19, від 07 лютого 2024 року у справі № 369/12596/19 зазначив, що як первісне, так і наступне відступлення права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансової установи за обставин, коли первісний кредитор (банк) відчужує активи у процедурі ліквідації та позбавлений банківської ліцензії.
Враховуючи факт розірвання рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 27.06.2012 у справі № 0910/2-103/2011 кредитного договору №1825 від 13.01.2006, ТОВ «Беркут ЛТД» з часу розірвання договору перестало бути користувачем фінансової послуги кредиту, з часу розірвання договору у ТОВ «Беркут ЛТД» існує зобов`язання з повернення отриманих у кредит грошових коштів та нарахованих на дату розірвання кредитного договору процентів.
Позивач підставою касаційного оскарження рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції визначив  пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Вказав на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування положень ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20, від 11 вересня 2018 року у справі №  909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі №  465/646/11 та від 10 листопада 2020 року у справі №  638/22396/14-ц; положень ст. 1079 ЦК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2020 №  638/22396/14-ц, постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №  295/3588/14-ц та від 31 липня 2019 року у справі №  910/4816/18; принципу повноти рішення суду без врахування п. 68 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №  903/624/13.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником, і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною другої статті 287 ГПК України покладено на скаржника.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
За змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Для цілей застосування норм процесуального права, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, таку подібність слід оцінювати за певними критеріями, а саме: змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з яких: змістовий є основним, а два інші (суб`єктний та об`єктний) - додатковими.
Змістовний критерій полягає у тому, що оцінювання спірних правовідносин здійснюється за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. Якщо норма права не передбачає, що її дія поширюється лише на обмежене коло осіб (наприклад, лише на фізичних або на юридичних осіб чи на конкретну групу тих або інших), немає сенсу застосовувати суб`єктний критерій для встановлення подібності правовідносин у різних справах. Так само не завжди для встановлення подібності правовідносин має значення і об`єктний критерій.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних положень процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.
Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, на які послався скаржник, з правовідносинами у справі, яка переглядається. При цьому така подібність оцінюється з урахуванням зазначених вище критеріїв та висновків Верховного Суду щодо застосування таких критеріїв подібності.
Позивач неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України обґрунтовує неврахуванням висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20, від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі №  465/646/11 та від 10 листопада 2020 року у справі №  638/22396/14-ц.
Щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2023 року у справі №  206/4841/20, наведеної скаржником в обґрунтування доводів касаційної скарги, дійсно зазначено (п.6.26., 6.27.) про те, що Велика Палата Верховного Суду вкотре наголошує на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. 
Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань. 
У той же час у пункті 6.28. цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду також висловилась, щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації. 
У справі №  206/4841/20 суди встановили, що 26 лютого 2018 року ПАТ  «Райффайзен Банк Аваль» відчужило право вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки від 27 вересня 2007 року на користь ПАТ  «Комерційний Індустріальний Банк», яке того ж дня переуступило ці права ТОВ «ФК «Інвестстандарт». Останнє, в свою чергу, відчужило ці права фізичній особі. При цьому обставин перебування ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ  «Комерційний Індустріальний Банк», у процедурі ліквідації та позбавлення їх банківської ліцензії у справі №  206/4841/20 не встановлено.
Натомість у справі № 347/237/21 судами попередніх інстанцій встановлено, що договір № 308 від 15.04.2019, за умовами якого АТ «Брокбізнесбанк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Депт Фінанс» в тому числі право вимоги до ТОВ  «Беркут ЛТД» на суму 1  676  802,76 грн, яке виникло на підставі кредитного договору № 1825 від 13.01.2006 року, укладено за наслідком проведення відкритих торгів (аукціону) з продажу майна ПАТ  "Брокбізнесбанк", як банку, що ліквідується, в порядку, врегульованому статтею 51 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.
В подальшому, за оскаржуваним договором № 01/03-20 від 06.03.2020 ТОВ  «Фінансова компанія «Депт Фінанс» відступила зазначене право вимоги на користь відповідача-1.
Отже обставини, встановлені у справі у справі № 347/237/21 містять ту саму умову, на наявність якої вказує Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, що на відміну від справи №  206/4841/20 надає можливість відступити право вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичної особи. Судом апеляційної інстанції правильно враховано усі висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, та застосовано до встановлених у справі № 347/237/21 обставин.
У наведеній скаржником справі № 909/968/16 позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір про відступлення права вимоги за генеральним та кредитним договорами, договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором укладені з порушенням чинного законодавства України, оскільки кредитодавцем за кредитним договором може бути виключно банк або інша фінансова установа. ТОВ «НІКІ» не є фінансовою установою і тому не має права надавати фінансові послуги, не може бути кредитодавцем за кредитним договором.
У той же час за обставинами цієї справи 29 березня 2012 року ПАТ  «Мегабанк» (кредитодавець) та ВАТ  «Івано-Франківський птахокомбінат» (позичальник) уклали генеральний договір на здійснення кредитних операцій № ГД-08-02/2012, яким визначаються загальні умови надання кредитодавцем послуг позичальнику для здійснення кредитних операцій, а також кредитний договір, на виконання умов якого позичальнику було надано кредит у розмірі 1 500 000 грн на строк з 29 березня 2012 року до 28 березня 2015 року для поповнення обігових коштів (оплату енергоносіїв, ПММ, виплату заробітної плати, платежів до бюджету та інших витрат, пов`язаних з основною діяльністю позичальника), а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити 21 % (двадцять один процент) річних на умовах, передбачених договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони  уклали іпотечний договір, за умовами якого ВАТ «Івано-Франківський птахокомбінат» передав у заставу ПАТ  «Мегабанк» земельну ділянку.
13 березня 2015 року ПАТ  «Мегабанк» і ТОВ  «НІКІ» уклали договір про відступлення права вимоги до боржника - ВАТ «Івано-Франківський птахокомбінат» за генеральним договором на здійснення кредитних операцій та кредитним договором, а також договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором № ГД-08-02/2012-з, посвідченим 29 березня 2012 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу та зареєстрований за № 459.
Тобто обставини у справі № 909/968/16 свідчать про те, що відступлення права вимоги до боржника відбулося за кредитним договором термін кредитування за яким не закінчився, а також обставин перебування ПАТ  «Мегабанк» у процедурі ліквідації не встановлено.
У справі № 347/237/21 суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 27.06.2012 у справі №  0910/2-103/2011 кредитний договір №1825 від 13.01.2006 було розірвано, а відступлення права вимоги до ТОВ «Беркут ЛТД» на суму 1  676  802,76 грн, відбулося за наслідком проведення відкритих торгів (аукціону) з продажу майна ПАТ «Брокбізнесбанк», як банку, що ліквідується, в порядку, врегульованому статтею 51 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.
Верховний Суд також враховує те, що у постанові від 16 березня 2021 у справі №  906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду відступила від своїх попередніх висновків викладених в постановах від 11.09.2018 у справі №  909/968/16, від 31.10.2018 у справі № 465/646/11 про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором є можливим лише на користь фінансових установ, конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації (пункт 62 постанови). Про це Велика Палата Верховного Суду також зазначила у пункті 34 постанови від 08.06.2021 у справі № 346/1305/19, а тому посилання скаржника на неврахування висновку, викладеного у постанові від 31.10.2018 у справі №  465/646/11 є безпідставним.
У наведеній скаржником постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі №  638/22396/14-ц висновки сформовані, виходячи з конкретних обставин цієї справи. У цій справі обставин перебування ПАТ  «Райффайзен банк Аваль» у процедурі ліквідації не встановлено, відповідно висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі №  638/22396/14-ц не є повністю релевантними для справи № 347/237/21.
Наведена скаржником постанова Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №  295/3588/14-ц ґрунтується на правових висновках, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №  909/968/16 (провадження № 12-97гс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі №  465/646/11 (провадження № 14-222цс18) від яких Велика Палата Верховного Суду відступила у постанові від 16 березня 2021 у справі №  906/1174/18, а тому наведена постанова на спростовує правильності постановлених у справі №  347/237/21 судових рішень.
Щодо наведеної скаржником постанови Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №  910/4816/18; то встановлені у ній обставини є подібними до обставин справи № 347/237/21.
У цій справі №  910/4816/18 Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій правильно встановили, що укладений між відповідачами 1, 4 договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 106 від 14.02.2018 за своєю правовою природою є саме договором відступлення права вимоги (цесії), а не договором факторингу, на що помилково посилається позивач, не суперечить вимогам чинного законодавства, не порушує права позивача, обґрунтовано відмовили у задоволенні позову про визнання недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 106 від 14.02.2018, укладеного між ПАТ  «Всеукраїнський Банк Розвитку» і ТОВ «Агат». Зазначив, що судом апеляційної інстанції було правильно вказано на те, що, оскільки ці правовідносини стосуються реалізації активу саме неплатоспроможного банку, на які поширюється Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Положення № 388, що є спеціальними нормами регулювання спірних відносин, чого не було встановлено у справі № 909/968/16. 
Тобто наведена скаржником постанова Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №  910/4816/18 не містить висновків які не були враховані судами попередніх інстанцій у справі № 347/237/21 та не може бути підставою для скасування оскаржених судових рішень.
Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у п. 68 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №  903/624/13, то вони є помилковими, оскільки наведене скаржником не є висновком Верховного Суду про застосування норми права взагалі та, зокрема, не є висновком про застосування норми права у подібних правовідносинах.
Пункт 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України позивачем підставою касаційного оскарження не визначений, а наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на переоцінку цих доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду
За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування з підстав, викладених у касаційній скарзі немає.
Судові витрати
З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги позивача та залишає без змін рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Верховний Суд зазначає про те, що згідно з частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України вимога відповідача-1 про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з касаційним розглядом цієї справи, заявлена у відзиві на касаційну скаргу, буде розглянута після подання доказів понесення цих витрат у суді касаційної інстанції протягом п`яти днів після ухвалення цієї постанови. У разі неподання заявником відповідних доказів протягом встановленого строку заява залишається без розгляду.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Беркут ЛТД» залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.08.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.12.2024 у справі №  347/237/21 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий          О. Баранець

Судді           О. Кролевець

В. Студенець