ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/8866/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ємця А. А. - головуючого, Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання - Іщука В. В.,
представників:

позивача Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» - Костреця Є.  В., 
відповідача Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія "Укренерго"» - Сивика А. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія "Укренерго"»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2025 (колегія суддів: Євсіков О. О. (головуючий), Алданова С. О., Корсак В. А.) та рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 (суддя Капцова Т. П.) 

у справі за позовом Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» 
до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія "Укренерго"»
про стягнення 4  597  552,49  грн,

УСТАНОВИВ:

У липні 2024 року Акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго» (далі - позивач, АТ «ДТЕК Західенерго») подало до господарського суду позов (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог), в якому просило стягнути з Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія "Укренерго"» (далі - відповідач, ПАТ НЕК «Укренерго») 4  597  552,49  грн, з яких: 2  427  349,76  грн 3  % річних та 2  170  202,73 грн інфляційних втрат. 

Позовні вимоги (з урахуванням доводів заяви про зменшення розміру позовних вимог) обґрунтовані тим, що відповідач із простроченням сплатив заборгованість, стягнуту за рішенням господарського суду у справі №  914/1122/23, яке набрало законної сили, а тому на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) має сплатити позивачу суми 3  % річних, нарахованих за період з 02.05.2023 до 25.12.2023, та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість лютого 2023 року за період з 02.05.2023 до 25.12.2023, і нарахованих на заборгованість березня 2023 року за період з 14.04.2023 до 25.12.2023, тобто за періоди, неохоплені позовними вимогами у справі №  914/1122/23.

Господарський суд міста Києва у рішенні від 24.10.2024, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом згідно з постановою від 29.01.2025, позов задовольнив повністю. Стягнув з відповідача на користь позивача 3  % річних у розмірі 2  427  349,76  грн та інфляційні втрати у розмірі 2  170  202,76  грн.
          
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що між сторонами існували договірні відносини, відповідно до яких АТ «ДТЕК Західенерго» у лютому та березні 2023 року поставило ПАТ НЕК «Укренерго» балансуючу електричну енергію, за яку відповідач не розрахувався, що спричинило виникнення у нього боргу та зумовило звернення позивача до суду з позовом у справі №  914/1122/23 про стягнення 125  956  883,30  грн боргу, 372  905,43 грн 3  % річних за період з 11.03.2023 до 01.05.2023 та 1  012  379,74  грн інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість за лютий 2023 року за період з 11.03.2023 до 01.05.2023. ПАТ НЕК «Укренерго» зі свого боку заявило зустрічний позов про стягнення з АТ «ДТЕК Західенерго» 8  984  703,25 грн боргу за поставлену електричну енергію. 

Встановивши за наслідками вирішення первісного та зустрічного позовів наявність грошових зобов`язань товариств один перед одним, факт настання строку їх виконання та розмір, Господарський суд Львівської області у рішенні від 20.09.2023 у справі №  914/1122/23, яке набрало законної сили, стягнув з ПАТ НЕК «Укренерго» на користь АТ «ДТЕК Західенерго» 117  088  816,29 грн заборгованості (різниця після проведення судом зустрічного зарахування грошових сум, присуджених до стягнення з кожної зі сторін за результатами розгляду позовів, на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму).

Судове рішення у справі №  914/1122/23, встановлені обставини у якому щодо розміру заборгованості мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи, ПАТ НЕК «Укренерго» виконало 26.12.2023, тобто з простроченням, а тому АТ «ДТЕК Західенерго» має право на нарахування 3  % річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України у періоди, неохоплені позовними вимогами у справі №  914/1122/23, незалежно, зокрема, від вини боржника у простроченні. Перевіривши розрахунки позивача 3  % річних та інфляційних втрат на предмет правильності визначення періодів та сум, суди визнали їх обґрунтованими.

При цьому суди відхилили покликання відповідача на відсутність порушення ним встановленого ст. 75 Закону України «Про ринок електричної енергії» (далі - Закон №  2019-VIII) порядку розрахунків за балансуючу електричну енергію, зазначивши що відповідач намагається таким чином повторно переглянути справу №  914/1122/23 та домогтися ухвалення нового рішення, що призведе до порушення принципу «остаточного рішення». 

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій врахували правові позиції, зокрема, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №  910/4590/19  щодо питання застосування ст. 625 ЦК України, а апеляційний суд додатково - висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 у справах №  703/2718/16-ц та №  646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №  922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №  902/417/18 щодо питання застосування ст. 625 ЦК України, Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №  910/9823/17 щодо тлумачення ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 

У поданій касаційній скарзі ПАТ НЕК «Укренерго», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій, а також наявність підстави касаційного оскарження за п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, просить скасувати постановлені у справі судові рішення, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

За доводами касаційної скарги наявні підстави для відступу від застосованих судами попередніх інстанцій під час розгляду справи висновків:

-          Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №  910/4590/19 про те, що нараховані на суму боргу 3  % річних та інфляційні втрати відповідно до ст. 625  ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання і нараховуються незалежно, зокрема, від вини боржника;

-          Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №  910/9823/17 про те, що преюдиційно встановлені факти в судовому рішенні, яке набрало законної сили, в одній справі є обов`язковими для суду при розгляді іншої справи і не потребують доказуванню.

При цьому скаржник не заявляє відповідного клопотання в порядку ст. 302 ГПК України.

На переконання відповідача, його вина у прострочені виконання своїх зобов`язань відсутня, оскільки він сплачує за придбану балансуючу електричну енергію з поточного рахунка зі спеціальним режимом використання оператора системи передачі, як це передбачено у ст.  75 Закону №  2019-VIII, а тому оплата здійснюється за умови наявності саме на цьому рахунку коштів, що надійшли від інших учасників балансуючого ринку. Водночас у зв`язку з порушенням іншими учасниками балансуючого ринку своїх фінансових зобов`язань перед відповідачем рахунок зі спеціальним режимом використання не накопичує в достатньому обсязі коштів для оперативного проведення ПАТ НЕК «Укренерго» розрахунків, а відповідач не міг скористатися правом внести на свій рахунок зі спеціальним режимом використання кошти з власного поточного рахунку для проведення оплат з позивачем.

За таких обставин скаржник вважає, що у цьому випадку для висновку про відсутність вини боржника та звільнення його від відповідальності за порушення договору підлягає застосуванню спеціальна норма ст.  75 Закону №  2019-VIII, а не загальна - ст. 625 ЦК України.

Верховний Суд в ухвалі від 12.03.2025 відкрив касаційне провадження у справі з підстави, передбаченої п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи відповідача, Верховний Суд дійшов таких висновків.

В силу приписів п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пп. 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.

У цьому аспекті Суд зауважує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм.

Крім того, Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду, зокрема, є: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію «якість закону»), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. 

При цьому необхідно зазначити, що правовий висновок - це відповідне тлумачення конкретної норми права щодо її застосування, сформований Верховним Судом з метою правильного та справедливого вирішення спору. 

Надаючи правову оцінку доводам скаржника, наведеним для мотивування підстави касаційного оскарження судових рішень за п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові від 23.05.2018 у справі №  910/9823/17 Верховний Суд щодо питання застосування ч. 4 ст. 75 ГПК України виснував:

«Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. 

Не потребують доказування преюдиційні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом» (пп. 43, 44).

Відповідач у касаційній скарзі цитує такі висновки Верховного Суду щодо тлумачення норми ч. 4 ст. 75 ГПК України, однак не аргументує необхідності відступу від них із зазначенням об`єктивної потреби, не зазначає, в чому полягає їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість, що не може бути розцінене як належне обґрунтування, а колегія суддів не вбачає підстав для відступу від них, оскільки не вважає їх помилковим, неясним тощо та зазначає про їх універсальність, сталість і послідовність застосування у практиці Верховного Суду.

При цьому Суд враховує, що питання застосування норми ч. 4 ст. 75 ГПК України вирішується судом у кожному конкретному випадку з огляду на предмет та підстави позову, фактичні обставини справи і не може залежати від висновку суду в одній окремо взятій справі.

Ураховуючи предмет та підстави позову АТ «ДТЕК Західенерго», обставини, встановлені Господарським судом Львівської області у рішенні від 20.09.2023 у справі №  914/1122/23, яке набрало законної сили, щодо розміру стягнутої суми боргу в сумі 117  088  816,29  грн як основи для нарахування 3  % річних та інфляційних втрат у справі, яка розглядається, були правомірно враховані судами попередніх інстанцій як преюдиційні відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Як вбачається з касаційної скарги доводи скаржника в цілому спрямовані не на обґрунтування необхідності відступу від правового висновку Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №  910/9823/17 щодо питання застосування ч. 4 ст. 75 ГПК України, а наведені задля відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №  910/4590/19 про те, що нараховані на суму боргу 3  % річних та інфляційні втрати відповідно до ст. 625  ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання і нараховуються незалежно, зокрема, від вини боржника.

Вбачається, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №  910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України, виснувала: 

«Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою» (п. 43; саме на нього здійснили посилання суди попередніх інстанцій у справі, яка розглядається).

Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України кредитор має право вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат. Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора.

Проте постанова від 07.04.2020 у справі №  910/4590/19 не містить висновків Великої Палати Верховного Суду, на які покликається скаржник та від яких просить відступити в касаційній скарзі, а саме: 

«Нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми».

Вказані висновки окреслені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 у справах №  703/2718/16-ц, №  646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №  922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №  902/417/18 (на які й зважив суд апеляційної інстанції у справі, яка розглядається) та підтверджені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 у справі №  918/631/19, однак про відступ від яких скаржник не заявляє, мотивуючи підставу касаційного оскарження за п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

У контексті наведеного Суд зазначає, що з огляду на принцип диспозитивності тягар доказування наявності підстави касаційного оскарження за п. 2 ч. 2 ст.  287 ГПК України покладається на скаржника.

Зважаючи на положення п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, за змістом яких в касаційній скарзі зазначається необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, саме особа, яка самостійно визначила таку підставу касаційного оскарження та подала касаційну скаргу з посиланням на неї, повинна переконатися у наявності в конкретній постанові Верховного Суду певного правового висновку щодо застосування норми права, від якого заявляє про відступ, навести коректний номер справи та правильну дату такої постанови. 

У протилежному випадку Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу відповідними міркуваннями, визначати за скаржника за змістом правового висновку щодо застосування норми права постанову Верховного Суду, де цей висновок сформульований та від якого вважає за потрібне відступити скаржник, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження за п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, оскільки вказане порушувало б принцип змагальності учасників справи.

Разом з тим з огляду на доводи касаційної скарги Суд вважає за потрібне звернути увагу на правові висновки Верховного Суду у постановах  від 08.02.2022 у справі №  910/6635/21 та від 15.06.2022 у справі №  910/6639/21, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від  03.02.2023 у справі №  910/9374/21 щодо питання застосування, зокрема, ст. 625 ЦК України, ст. 75 Закону №  2019-VIII у подібних правовідносинах, в яких Верховний Суд зазначив, що наявність рахунку зі спеціальним режимом використання не виключає застосування до боржника, зокрема, відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку ст.  625 ЦК України у вигляді сплати 3  % річних та інфляційних втрат, відповідно, відхилив твердження оператора системи передачі, що прострочення виникло не з його вини з огляду на те, що він міг сплачувати вартість балансуючої електричної енергії виключно з поточного рахунку із спеціальним режимом використання та за наявності коштів, що надійшли від інших учасників балансуючого ринку, вказавши що ця обставина не впливає на обсяг його зобов`язань як боржника, що прострочив грошове зобов`язання, а наявність особливого алгоритму розподілу коштів на спеціальних рахунках, впровадженого у зв`язку з особливістю здійснення розрахунків на ринку електричної енергії, не виключає можливості застосування до спірних правовідносин положень загальних норм матеріального права.

Крім того, Верховний Суд при розгляді подібних спорів не раз вказував, що ненадходження коштів від інших учасників балансуючого ринку не може бути відкладальною обставиною для невиконання оператором системи передачі своїх зобов`язань з оплати (див., зокрема, постанови від 08.06.2022 у справі №  910/6636/21, від 09.03.2023 у справі № 910/18613/21, від 17.01.2024 у справі №  910/18308/21, від 28.11.2024 у справі №  910/11976/23).

Підсумовуючи, колегія суддів зазначає, що наведене виключає можливість скасування  оскаржуваних судових рішень у справі, яка розглядається, з підстави касаційного оскарження за п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а інших виключних випадків касаційного оскарження, передбачених ч. 2 ст. 287 ГПК України, відповідач у касаційній скарзі не зазначає.

Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги ПАТ НЕК «Укренерго».

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом ч. 1 ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції, переглянувши оскаржувані судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги ПАТ НЕК «Укренерго», які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвалених у справі судових рішень - без змін, у зв`язку з чим судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія "Укренерго"» залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2024 у справі №  910/8866/24  залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя                                                      А. А. Ємець

Судді:                                                                               І. В. Булгакова

                                                                                         Т. М. Малашенкова