УХВАЛА

24 березня 2025 року 
м. Київ

cправа № 904/1920/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Булгакової І. В.(головуючої), Ємця А. А. та Колос І. Б.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса; далі - Управління)
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2024 та 
постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.02.2025  
за позовом Акціонерного товариства "Укртелеком"
до  Управління
про стягнення 140 799,15 грн,

ВСТАНОВИВ:
Управління 12.03.2024 (через систему "Електронний суд") звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2024 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.02.2025 зі справи №  904/1920/24 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України; Кодекс) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Аналогічне положення закріплено  у частині першій статті 17 ГПК України.
Згідно з частинами п`ятою та сьомою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Позов у цій справі було подано у 2024 році, де відповідно до приписів статті 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2024" прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2024 року був визначений у розмірі 3  028, 00  грн. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за договорами про надання послуг інтернет-зв`язку у розмірі 140 799,15 грн, а отже, ціна позову у цій справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа є малозначною згідно з наведеними приписами ГПК України.
Так, згідно з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2024, яке залишене без змін постановою апеляційного господарського суду від 25.02.2025 у цій справі, позов задоволено повністю; стягнуто з Управління на користь Акціонерного товариства "Укртелеком" основний борг у  розмірі 140 799, 15 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028 грн.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у підпунктах "а", "б", "в" та "г" цієї ж норми. 
Звертаючись із касаційною скаргою, Управління зазначає про необхідність перегляду справи Верховним Судом з посиланням на те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення та має виняткове для нього значення, оскільки судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, що полягає у неповному з`ясуванні всіх обставин справи та неврахуванні того, що позовна заява у цій справі подана з пропуском трирічної позовної давності за відсутності будь-яких доказів поважності причин пропуску такого строку, а також скаржник вважає, що суд першої інстанції помилково відніс справу до малозначних та необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання скаржника про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, не зважаючи думку скаржника про те, що ця справа є досить складною та потребує вивчення багатьох доказів. 
Наведене, на думку останнього, підпадає під дію підпунктів "а", "в" та "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України та може бути підставою для перегляду цієї справи в касаційному порядку.
Верховний Суд виходить з того, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
З огляду на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №  922/6554/15, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.
Однак скаржник, вказуючи на фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики, не навів обґрунтованих доводів та не надав жодних доказів кількісного та якісного виміру наявності питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
Щодо ж до "виняткового значення" справи, то в цьому випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. 
Натомість аргументи скаржника, наведені у скарзі, обмежуються лише  незгодою скаржника з ухваленими судовими рішеннями, а тому не можуть автоматично бути визнані судом такими, що підпадають під дію положення підпункту "в" пункту 2 частини статті 287 ГПК  України.
У зв`язку з наведеним Суд вважає, що касаційна скарга також не містить  переконливих аргументів, які б свідчили про виняткове значення цієї справи  для скаржника.
Щодо твердження скаржника про те, що суд першої інстанції помилково визначив цю справу як малозначну та необґрунтовано відмовив у клопотанні скаржника про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, Суд зазначає таке. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 12 та частини третьої статті 12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного); спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Як вже зазначалося вище, згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до пункту 8 частини   четвертої статті 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За приписами частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Тобто, законодавець визначив два випадки, коли для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 12 ГПК України - справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 12 ГПК України - справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При цьому для застосування другого випадку законодавець передбачив повноваження господарського суду на визнання судом справ малозначними. Разом з тим поняття "справа незначної складності" є оціночним поняттям.
Законодавець надав суду право для визначення справи незначної складності обмеживши дискрецією суду: 1) сумою ціну позову в якій (справі) не може перевищувати п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та 2) переліком справ, які охоплюються частиною четвертою статті 247 ГПК України, тоді як пункт 1 частини п`ятої статті 12 ГПК України чітко визначає поняття малозначні справи - це справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки предметом позову у цій справі є стягнення 140 799,15 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (302     800 грн), враховуючи встановлений статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України" на 2024 рік прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3     028,00 гривень, то справа є малозначною згідно з наведеними нормами цього Кодексу.
Тобто, що ця справа не належить до категорії справ, які розглядаються виключно в порядку загального позовного провадження (частина четверта статті 247 ГПК України), оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів  та безумовно є меншою п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1  514   000,00     грн).
Суд першої інстанції, постановляючи ухвали про відкриття провадження у цій справі та про відмову скаржнику у розгляді справи у загальному позовному провадженні, також виходив з того, що предметом позову у даній справі є стягнення грошових коштів, розмір яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому дійшов висновку, що справа є малозначною, оскільки це чітко визначено наведеними приписами  ГПК України.
Отже, доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі щодо того, що вказана справа помилково віднесена судом першої інстанції до категорії малозначних відхиляються як необґрунтовані.
Інші доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". 
Разом з тим незгода скаржника із судовим рішенням не свідчить про його незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника прийняття цих судових рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судових рішень не на користь однієї із сторін справи є звичайним передбаченим процесуальним законом процесом.
Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію.
Водночас Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, тому що в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності". 
Отже, в касаційній скарзі скаржником належним чином не обґрунтовано та не доведено обставин, які можуть бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява                № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Також Європейський суд з прав людини в ухвалі від 09.10.2018 у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18) зазначив, що застосування критерію малозначності справи було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
З урахуванням викладеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.02.2025 у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 293 цього Кодексу, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись частиною п`ятою статті 12, статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 ГПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.02.2025 зі справи №  904/1920/24.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя                                                                                                    І. Булгакова

Суддя                                                                                                    А. Ємець  

Суддя                                                                                                    І. Колос