ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року 
м. Київ

cправа №  914/1905/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Міщенко І. С., Случ О. В., 
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний Альянс-плюс»
на рішення Господарського суду Львівської області від 27.11.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 у справі
за позовом Львівської міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний Альянс-плюс», 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 
1) Приватне підприємство «Астері», 
2) Товариство з обмеженою відповідальністю «Колібрі-Х» ЛТД, 
про витребування земельної ділянки.

У судовому засіданні взяв участь представник позивача - Коржевич У. Ф.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1.1. У червні 2023 року Львівська міська рада (далі - позивач та/або Міськрада) звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний альянс-плюс» (далі - відповідач та/або ТОВ «Будівельний альянс-плюс») земельної ділянки площею 0,4830 га на вул. Пасічній у м. Львові з кадастровим номером 4610136800:02:005:0348 (далі - спірна земельна ділянка).
1.2. На обґрунтування позовних вимог Міськрада зазначила, що вона як власник земельної ділянки жодних рішень стосовно її передачі у власність іншої особи не приймала, документації із землеустрою не затверджувала. Так само відсутні будь-які відомості щодо реєстрації державного акта на право приватної власності на зазначене нерухоме майно.
З огляду на це, на думку позивача, земельна ділянка вибула з володіння Міськради поза її волею, і надалі вона не вчинила жодних дій, спрямованих на схвалення такого вибуття, що є підставою для витребування такого майна відповідно до вимог статей 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК  України).
2. Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 05.06.2003 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Колібрі-Х» ЛТД (далі - ТОВ «Колібрі-Х» ЛТД) та Приватним підприємством «Астері» (далі - ПП «Астері») було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно з умовами якого ТОВ «Колібрі-Х» ЛТД продало, а ПП «Астері» оплатно придбало у свою власність нежитлові будівлі в літері «Б-1» площею 12,4 кв. м, в літері «А-1» площею 24,5 кв.  м, які розташовані на земельній ділянці за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, 146. 
Вказані будівлі знаходяться на земельній ділянці, яка перебувала у власності ТОВ  «Колібрі» ЛТД відповідно до Державного акта на право власності на землю серія ЛВ № 052682, виданого 16.05.2000.
Надалі ПП «Астері» у межах справи № 914/401/17 звернулося до суду із зустрічною позовною заявою про визнання права власності на спірну земельну ділянку. Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.04.2017 у справі №  914/401/17 задоволено повністю зустрічний позов ПП «Астері» до ТОВ  «Колібрі-X» ЛТД про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,4830 га на вул. Пасічній у м. Львові, відомості про яку 19.05.2017 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згодом, на підставі договору купівлі-продажу від 23.05.2017, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П., ПП «Астері» відчужило земельну ділянку на вул. Пасічній у м. Львові ТОВ «Колібрі- X» ЛТД. 
25.05.2017 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П., ТОВ  «Колібрі- X» ЛТД продало земельну ділянку ТОВ «Будівельний альянс-плюс». 
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 25.04.2017 у справі №  914/401/17 у частині задоволення зустрічних позовних вимог, в цій частині судом апеляційної інстанції прийнято нове рішення, яким повністю відмовлено в задоволенні зустрічних позовних вимог ПП «Астері» про визнання права власності на спірну земельну ділянку. 
Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ПП «Астері», суд апеляційної інстанції у вказаній справі № 914/401/17, зокрема, зазначив, що відчуження об`єктів нерухомого майна під час дії статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у редакції від 25.10.2001 (станом на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна) не було підставою автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами, а передбачало, що право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод.
Судами також установлено, що на дату звернення Міськради до суду з позовом у даній справі, земельна ділянка була зареєстрована на праві власності за ТОВ  «Будівельний альянс-плюс».
З огляду на скасування рішення Господарського суду Львівської області від 25.04.2017 у справі №  914/401/17, яким було визнано право власності на спірну земельну ділянку за ПП «Астері», яке згодом відчужило таку земельну ділянку ТОВ  «Колібрі-Х» ЛТД, а ТОВ «Колібрі-Х» ЛТД на підставі нотаріально посвідченого договору відчужило спірну земельну ділянку ТОВ «Будівельний альянс-плюс», зазначаючи, що жодних рішень Міськрадою як власником щодо земельної ділянки не приймалося, а документація із землеустрою не затверджувалася, будь-які відомості щодо реєстрації державного акта на право приватної власності відсутні, вважаючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння Міськради поза її волею та останньою в подальшому не вчинено жодних дій, спрямованих на схвалення такого вибуття, Міськрада відповідно до вимог статті 388 ЦК України, звернулася до суду із цим позовом про витребування майна у останнього набувача.
3. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3.1. Справа розглядалася судами неодноразово. 
3.2. Господарський суд Львівської області (суддя Ділай У. І.) рішенням від 27.11.2023 позовні вимоги Міськради задовольнив; витребував у ТОВ  «Будівельний альянс-плюс» на користь територіальної громади м. Львова в особі Міськради земельну ділянку площею 0,4830 га на вул. Пасічній у м. Львові (кадастровий номер 4610136800:02:005:0348).
3.3. Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що єдиною належною підставою для вибуття земельної ділянки із власності територіальної громади м. Львова могло бути виключно рішення Міськради про це, і лише в подальшому така ділянка могла вибувати із приватної чи колективної власності осіб, яким вона була передана, на підставі договорів. Водночас у матеріалах справи відсутні та учасниками справи не було надано доказів щодо прийняття відповідного рішення про вибуття земельної ділянки із власності територіальної громади м. Львова. Також до суду не було подано доказів про затвердження проєкту землеустрою стосовно відведення земельної ділянки для надання у власність або користування та для продажу на земельних торгах.
Зважаючи на це, суд виснував, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а тому такий має право на захист порушеного права шляхом її витребування на підставі статей 387, 388 ЦК України.
Оцінюючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції вважав, що Міськрада не пропустила строків звернення до суду. Підставою для такого висновку стало те, що позов у цій справі було подано до суду в період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Наведене згідно з пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України свідчить про продовження позовної давності, передбаченої, зокрема статтею 257 ЦК України, на строк дії такого карантину.
3.4. За результатами нового розгляду справи Західний апеляційний господарський суд постановою від 28.11.2024 у справі № 914/1905/23 (Матущак  О. І. - головуючий, судді: Кравчук Н. М., Скрипчук О. С.) рішення Господарського суду Львівської області від 27.11.2023 у справі № 914/1905/23 змінив, виклав його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині оскаржуване рішення залишив без змін.
3.5. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що за відсутності рішення Міськради про вибуття з власності територіальної громади міста Львова спірної земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а доводи апелянта наведеного не спростовують.
При цьому апеляційний господарський суд виснував, що ТОВ «Будівельний альянс-плюс» є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки площею 0,4830 га на вул. Пасічній у м. Львові. Водночас незважаючи на добросовісність відповідача, суди попередніх інстанцій виснували, що попереднє вибуття земельної ділянки з власності Міськради було незаконним. При цьому, відсутність волевиявлення з боку законного власника на відчуження ділянки є ключовим фактором.
З урахування положень статті 387 ЦК України апеляційний господарський суд наголосив на тому, що порушення права власності Міськради створює правові підстави для витребування земельної ділянки, оскільки право володіння відповідача не може переважати право власності первинного власника, якщо останній був позбавлений майна незаконно.
Попри те, що відповідач є добросовісним набувачем земельної ділянки, позов Міськради про витребування цієї ділянки підлягає задоволенню, оскільки ділянка вибула з власності Міськради поза її волею. 
Апеляційний господарський суд із посиланнями на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) також вказав, що у справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном, а позовні вимоги не порушують параграфу 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, через дотримання принципу законності втручання у право власності, відповідності такого втручання суспільному інтересу, його пропорційності.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції акцентував увагу на тому, що відповідач не позбавлений права в подальшому звернутися до суду із відповідним позовом про відшкодування йому компенсації вартості витребуваної земельної ділянки, збитків, що сприятиме дотриманню принципу пропорційності.
Апеляційний господарський суд також визнав необґрунтованими доводи апелянта, що позовну давність необхідно обраховувати з 16.05.2000 - дня, яким датований Державний акт на право власності на землю серія ЛВ № 052682, оскільки позивач заперечує проти існування такого акта, а відповідач його оригіналу суду для огляду не надав, відповідно суд, враховуючи положення статті 91 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), виснував про недоведення відповідачем існування такого акта, а відповідно безпідставність визначення початку перебігу позовної давності з цього моменту.
Водночас апеляційний господарський суд вказав, що матеріалами справи підтверджується, що Міськрада отримала інформацію від керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 про вибуття спірної земельної ділянки з власності громади міста 09.08.2017. Тобто з цього моменту розпочала перебіг позовної давності, яка тривала до 10.08.2020. Проте з позовом у цій справі Міськрада звернулася до суду 20.06.2023. Із покликаннями на положення частини 4 статті 267 ЦК України, пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК  України, постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19», постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», апеляційний господарський суд вказав, що оскільки, позов пред`явлений в період дії карантину, то відсутні правові підставі для застосування позовної давності в цій справі.
4. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
4.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Львівської області від 27.11.2023 та постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 у справі № 914/1905/23, ТОВ «Будівельний Альянс-плюс» звернулося до касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати повністю, ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові Міськради.
4.2. Касаційне провадження у даній справі відкрито на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України.
4.3. Скаржник наголошує на тому, що рішення та постанова ухвалені з порушенням статей 13, 75, 91 ГПК України, та без врахування:
висновків щодо предмета доказування у справах за позовами, заявленими на підставі статей 387, 388 ЦК України, та розподілу обов`язку сторін у доведенні обставин справи та стандартів доказування, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц та постановах Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 910/5808/20, від 02.10.2018 у справі №  910/18036/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 05.12.2023 у справі №  922/527/23 та від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, за відсутності постанови Верховного Суду про відступлення від таких висновків, що стало наслідком неправильного вирішення справи з покладанням додаткового тягаря доказування на відповідача - ТОВ «Будівельний альянс-плюс», яке є добросовісним набувачем;
висновків щодо неприпустимості та незаконності втручання держави через судову владу у мирне володіння майном (у даному випадку - ТОВ «Будівельний альянс-плюс», яке є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки), та необхідності дотримання принципу «справедливої рівноваги» між інтересами держави, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання, та врахування суб`єктивного (коли враховується поведінка позивача щодо вчинених дій з метою повернення спірного майна) критерію для відмови суду у втручання мирним володінням майном із урахуванням фактичних обставин справи та оцінки дій не тільки відповідача, але і самого скаржника, викладених у постановах Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 5013/458/11, від 13.07.2021 у справі №  1/157-09-5588 (916/2070/20), а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 та від 05.07.2023 у справі №  912/2797/21, за відсутності постанови Верховного Суду про відступлення від таких висновків;
висновків щодо застосування позовної давності, викладених у постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі № 6-17цс17 (щодо обов`язку позивача довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 (щодо того, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права), за відсутності постанови Верховного Суду про відступлення від таких висновків;
висновків щодо обов`язковості преюдиціальних фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ, викладених у наведених вище постановах Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 922/643/19 та від 10.12.2019 у справі № 910/6356/19.
4.4. Міськрада у відзиві просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. 
4.5. 11.03.2025 на адресу Верховного Суду надійшло клопотання ТОВ  «Будівельний альянс-плюс», в якій представник Гоцалюк В. Д. просить відкласти розгляд справи та повідомити про наступну дату судового засідання у справі № 914/1905/23, у зв`язку тим, що вказаний представник приймає участь в іншому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Тернопільської області у справі № 921/682/24.
Розглянувши вказане клопотання, Верховний Суд відмовив у його задоволенні з огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, визначених у частині 2 статті 202 ГПК України. Суд врахував, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце призначеного на 11.03.2025 засідання суду касаційної інстанції у цій справі, процесуальний закон не містить положень щодо обов`язкового здійснення касаційного розгляду за участю представників учасників справи, участь учасників справи та/або їх представників у судовому засіданні суд касаційної інстанції у цій справі обов`язковою не визнавав, розгляд справи касаційною інстанцією здійснюється в межах статті 300 ГПК України, а матеріали справи є достатніми для перевірки правильності застосування та дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.
5. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувані судові рішення в межах вимог касаційної скарги.
5.3. Як зазначалося вище предметом спору у цій справі є витребування у ТОВ  «Будівельний альянс-плюс» земельної ділянки площею 0,4830 га на вул. Пасічній у м. Львові з кадастровим номером 4610136800:02:005:0348.
Суд звертає увагу на обставини, встановлені судами попередніх інстанцій щодо приналежності спірної земельної ділянки на час її вибуття (16.05.2000 - дата видачі Державного акта на право власності на землю серія ЛВ № 052682) до комунальної форми власності. 
Так, згідно із положеннями статті 3 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній 16.05.2000), у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Суб`єктами права державної власності на землю виступають: Верховна Рада України - на землі загальнодержавної власності України; Верховна Рада Республіки Крим - на землі в межах території Республіки, за винятком земель загальнодержавної власності; обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.
Відповідно до положень статті 63 ЗК України до, земель міста належать усі землі в межах міста.
Землі міста перебувають у віданні міської Ради народних Депутатів. Межа міста - зовнішня межа земель міста, що відокремлює їх від земель іншого призначення і визначається проектом планування та забудови міста або техніко-економічним обґрунтуванням розвитку міста. Межа міста встановлюється і змінюється в порядку, що визначається Верховною Радою України.
Відповідно до статті 10 ЗК України, до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема, передача земельних ділянок у власність.
Згідно з статтею 374 ЦК України, суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.
Відповідно до положень статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно з статтею 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України від 21.05.1997 «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно з частиною 3 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Відповідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на, землю.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Виходячи із положень статей 9, 12 чинного ЗК України від 25.10.2001, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
З огляду на наведені законодавчі положення, правомірними є посилання суду апеляційної інстанції на те, що права власника спірної земельної ділянки на час її вибуття виконувала Міськрада.
Відповідно до частини 1 статті 317, частин 1, 2 статті 319, частини 1 статті 321 ЦК  України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із частинами 1, 2, 4 статті 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Елементом особливої правової охорони землі є норма частини 2 статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Відповідно положень статті 3 ЗК України, розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх (частина 2). Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування (частина 3).
Згідно із частиною 1 статті 17 ЗК України, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.
Передача земельної ділянки у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки на підставі клопотань зазначених підприємств, кооперативів та товариств.
Відповідно до частини 3 статті 18 ЗК України, придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку.
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 № 43 (далі - наказ № 43),у редакції від 21.03.2000, чинній на період складення Державного акта, державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю або право постійного користування землею видається на підставі рішення Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, а на право власності на землю - на підставі рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, міської, селищної, сільської ради.
Отже, земельним законодавством передбачалося, що державні акти видаються на підставі рішень, зокрема, міських рад і лише в окремих випадках, визначених статтею 18 ЗК України, а саме щодо земельних ділянок, що перебували у колективній або приватній власності, придбання провадилось за договором купівлі-продажу, який посвідчувався у нотаріальному порядку.
Водночас, як правомірно вказано судами попередніх інстанцій, договір міг бути підставою до видачі державного акта на право власності на землю лише у випадку, коли така ділянка належала власнику на праві приватної або колективної власності.
Відповідно до положень статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Ураховуючи наведені вище норми права та обставини, встановлені у цій справі, правомірним є посилання судів попередніх інстанцій на те, що єдиною належною підставою до вибуття спірної земельної ділянки із власності територіальної громади м. Львова, повноваження якої, як власника, представляла Міськрада, могло бути виключно рішення Міськради про таке вибуття, і лише в подальшому, така ділянка могла вибувати із приватної чи колективної власності осіб, яким вона була передана, на підставі договорів.
Проте, як установлено судами попередніх інстанцій, у матеріалах справи відсутні та учасниками справи не надано доказів прийняття відповідного рішення щодо вибуття спірної земельної ділянки із власності територіальної громади м. Львова. Доказів про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки щодо надання у власність або користування та для продажу на земельних торгах також суду не подано.
Виходячи із наведеного, а також, враховуючи те, що в матеріалах справи відсутній та учасниками справи не наданий для дослідження договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15.02.2000, зареєстрований в реєстрі за № 4912, який слугував підставою видачі державного акта на право власності від 16.05.2000, а також з огляду на відсутність рішення Міськради про вибуття спірної земельної ділянки на користь ТОВ «Колібрі-Х» ЛТД чи будь якої іншої особи, відсутні правові підстави вважати, що спірна земельна ділянка вибула із комунальної власності на відповідній правовій підставі. Отже, як правильно зазначено судами попередніх інстанцій, спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а доводи скаржника наведеного не спростовують.
Відповідно до положень статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 у справі № 916/3727/15 виснував, що зі змісту вказаних нормативних приписів вбачається, що лише і виключно власник майна, який фактично позбавлений можливості володіти й користуватися вказаним майном в результаті його незаконного вибуття з володіння за наявності певних умов має право витребувати таке майно із чужого володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 21.08.2018 у справі № 902/1722/14, виходячи з аналізу статей 387, 388 ЦК України, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності в позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно.
Відповідно до положень статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у даному випадку майно вибуло з володіння власника поза його волею іншим шляхом, ніж було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння або було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 у справі №  925/1351/19 виснувала про важливе значення належної перевірки обставин, які свідчать про добросовісність або недобросовісність набувача як для застосування положень статей  387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
У питанні витребування майна у добросовісного набувача, необхідно враховувати, що у статі 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   від 1950 року (далі - Конвенція) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Водночас визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття  328 ЦК України).
Відповідно до приписів статті 330 ЦК України, добросовісність є умовою набуття права власності. Оскільки спір про віндикацію є титульним спором для обох сторін, саме на набувача покладено обов`язок довести свою добросовісність.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2022 у справі №  461/12525/15-ц зазначила, що суди, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.09.2022 у справі №  908/976/19 виснувала, зокрема, що перевірка добросовісності набувача цього майна здійснюється саме при вирішенні питання про витребування майна.
У постанові від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19 Велика Палата Верховного Суду послідовно вказала, що, вирішуючи питання про можливість витребування спірного майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, необхідно перевіряти, оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №  669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі №  610/1030/18).
Добросовісною не може вважатися особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).
Добросовісність чи недобросовісність особи - це правовий висновок, який робиться судом на підставі встановлених обставин справи, які можуть про це свідчити. Добросовісність чи недобросовісність особи не залежить від того, чи був визнаний договір недійсним, чи ні. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/20528/21. 
Застосовуючи наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, апеляційний господарський суд вказав, що обставинами, які входять в предмет доказування в межах цього апеляційного розгляду, є встановлення добросовісності чи недобросовісності набуття ТОВ «Будівельний альянс-плюс» спірної земельної ділянки.
Досліджуючи матеріали справи, а також оцінюючи наведені сторонами доводи, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач придбав спірну земельну ділянку у ТОВ «Колібрі-Х» ЛТД за відплатним договором, на час укладення якого право власності на цю земельну ділянку було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за продавцем. Також у матеріалах справи наявні докази, які свідчать про те, що на момент придбання спірної земельної ділянки така була сформована як об?єкт цивільних прав із присвоєнням кадастрового номера.
Таким чином, відповідач, діючи добросовісно, мав право вважати, що набуття земельної ділянки не суперечить закону, а його дії відповідають положенням статті 388 ЦК України та є добросовісними, оскільки докази зворотнього в матеріалах справи відсутні. 
Більше того, апеляційний господарський суд акцентував увагу на тому, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представниця позивача не спростовувала обставин добросовісного набуття відповідачем спірної земельної ділянки, доказів протилежного суду не надавала.
Отже, апеляційний господарський суд, виконуючи у тому числі вказівки суду касаційної інстанції, викладені у постанові Верховного Суд від 07.08.2024 у цій справі № 914/1905/23 виснував, що ТОВ «Будівельний альянс-плюс» є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. 
Разом з цим, апеляційний господарський суд вказав, що незважаючи на добросовісність відповідача, попереднє вибуття земельної ділянки з власності Міськради було незаконним, а волевиявлення з боку законного власника (Міськради) на відчуження ділянки є ключовим фактором.
Урахувавши положення статті 387 ЦК України, суд апеляційної інстанції цілком доцільно звернув увагу на те, що порушення права власності Міськради створює правові підстави для витребування земельної ділянки, оскільки право володіння відповідача не може переважати право власності первинного власника, якщо останній був позбавлений майна незаконно. Отже, попри те, що відповідач є добросовісним набувачем земельної ділянки, апеляційний господарський суд зауважив, що позов Міськради про витребування цієї ділянки підлягає задоволенню, оскільки ділянка вибула з власності Міськради поза її волею. 
Водночас суд апеляційної інстанції надав оцінку практиці ЄСПЛ та критеріям допустимості втручання у право власності, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.
Суд апеляційної інстанції виснував, що у справі, яка розглядається, характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, свідчать, що витребування спірної земельної ділянки на користь територіальної громади м.  Львова з володіння відповідача відповідає критерію законності: витребування із його власності спірного майна здійснюється на підставі положень статті 388 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості та передбачуваності, переслідує суспільний, публічний інтерес, яким є відновлення законності та становища, яке існувало до порушення права власності територіальної громади м. Львова на вказану земельну ділянку, захист такого права щодо користування, розпорядження та володіння спірною земельною ділянкою, яка була передана відповідачу із порушенням чинного законодавства; а також не порушує принцип пропорційності при втручанні у право на мирне володіння майном, оскільки відповідач не позбавлений права в подальшому звернутись до суду із відповідним позовом про відшкодування йому компенсації вартості витребуваної земельної ділянки та збитків.
Відтак, суд апеляційної інстанції виснував, що позовні вимоги не порушують статті 1 Протоколу першого до Конвенції, через дотримання принципу законності втручання у право власності, відповідності такого втручання суспільному інтересу, його пропорційності.
Наведене спростовує доводи скаржника щодо неврахування апеляційним господарським правових висновків щодо застосування положень статей 387, 388 ЦК України, а також щодо неприпустимості та незаконності втручання держави через судову владу у мирне володіння майном, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц та постановах Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 910/5808/20, від 02.10.2018 у справі №  910/18036/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 05.12.2023 у справі №  922/527/23 та від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 26.05.2022 у справі №  5013/458/11, від 13.07.2021 у справі № 1/157-09-5588 (916/2070/20), а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі №  233/4365/18 та від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, адже як убачається зі змісту оскаржуваної постанови судом апеляційної інстанції досліджено коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, як то зміст правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та характер набуття. При цьому, висновки судів попередніх інстанцій зроблені виходячи з конкретних обставин цієї справи, а посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
У зв`язку із наведеним, обґрунтованим та правомірним є рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції про задоволення позову та витребування з чужого незаконного володіння ТОВ «Будівельний альянс-плюс» спірної земельної ділянки із переданням її територіальній громаді м. Львова в особі Міськради.
Щодо позовної давності Верховний Суд зазначає про таке. 
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто, після виникнення права на захист (охоронного).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
У пункті 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункту 570 рішення ЄСПЛ від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 22.02.2017 у справі №6-17цс17. 
Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Міськрада отримала інформацію від керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 про вибуття спірної земельної ділянки з власності громади міста 09.08.2017. Тобто з цього моменту розпочала перебіг позовна давність, яка тривала до 10.08.2020. При цьому, із цим позовом Міськрада звернулася до суду 20.06.2023.
Водночас, як правильно зазначено судом апеляційної інстанції, відповідно до пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК  України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258,  362,  559,  681, 728, 786,  1293  цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19» з 12.03.2020 на усій території України встановлено карантин.
Таким чином, безпідставними є покликання скаржника щодо непоширення на спірні правовідносини зазначених вище положень щодо продовження позовної давності, оскільки закінчення позовної давності у цій справі припало на період дії карантину, яка в силу вимог закону, була продовжена.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Отже, як правильно зазначено судом апеляційної інстанції, оскільки позов пред`явлений в період дії карантину, у суду відсутні правові підставі для застосування позовної давності в цій справі.
При цьому, судом апеляційної інстанцій правомірно визнано необґрунтованими доводи апелянта, що позовну давність необхідно обраховувати з 16.05.2000 - дня, яким датований Державний акт на право власності на землю серія ЛВ №  052682, оскільки позивач заперечує проти існування такого акта, а відповідач оригіналу зазначеного акта суду для огляду не надав, відповідно, враховуючи положення статті 91 ГПК України, недоведення відповідачем існування такого акта, а відповідно безпідставність визначення початку перебігу позовної давності з цього моменту.
Доводи скаржника щодо неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі № 6-17цс17 та постанов Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, судом касаційної інстанції відхиляються з огляду на те, що у кожній з цих справ наводиться порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» і у кожній з них суди дійшли висновків про початок перебігу строку позовної давності, виходячи з обставин, встановлених судами.
Решта доводів касаційної скарги зводяться виключно до незгоди з оцінкою судами попередніх інстанцій наявних у цій господарській справі доказів в їх сукупності, тобто до посилань на необхідність переоцінки доказів у справі, проте згідно з імперативними положеннями частини 2 статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
6.2. Згідно з положеннями статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
6.3. Взявши до уваги викладене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції - без змін. 
7. Розподіл судових витрат
7.1. З огляду на висновок Верховного Суду про залишення касаційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний Альянс-плюс» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Львівської області від 27.11.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 у справі №  914/1905/23 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                Н. О. Волковицька

Судді                                                                                          І. С. Міщенко

                                                                                          О. В. Случ