УХВАЛА

24 квітня 2025 року 
м. Київ

cправа № 910/4111/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мамалуй О. О. - головуючий, Баранець О. М., Кролевець О. А.,
за участю секретаря судового засідання - Федорової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами»
про відмову від позову
у справі № 910/4111/24
за позовом державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами»
до     1. Приватного акціонерного товариства «Укренергомонтаж»,
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління матеріального-технічного забезпечення «Енергокомплект»,
третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача-1 -  товариство з обмеженою відповідальністю «БК КБР»,
про визнання недійсним договору, 
за участю представників: 
від позивача: не з`явилися, 
від відповідача-1: Бородкін Д. І.,
від відповідача-2: Саленко В.Ю.,
від третьої особи: не з`явилися,

ВСТАНОВИВ:

Державне спеціалізоване підприємство «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» звернулося до господарського суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Укренергомонтаж» (далі - відповідач 1), товариства з обмеженою відповідальністю «Управління матеріального-технічного забезпечення «Енергокомплект» (далі - відповідач 2) про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги № б/н від 08.02.2024.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що укладення оспорюваного правочину призвело до неможливості задовольнити вимоги позивача (стягувача) під час примусового виконання рішень суду у виконавчому провадженні, де відповідач-1 є боржником, що свідчить про те, що відповідач-1, маючи на меті ухилитися від виконання судових рішень, які набрали законної сили, вчинив спірний правочин на шкоду кредитору - позивачеві, а відтак наявні підстави для визнання такого правочину недійсним відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.09.2024 у справі №910/4111/24, залишеним без змін постановою Північний апеляційний господарський суду від 30.01.2025, позов задоволено повністю, визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № б/н від 08.02.2024, укладений між приватним акціонерним товариством «Укренергомонтаж», товариством з обмеженою відповідальністю «Управління матеріального-технічного забезпечення «Енергокомплект» та товариством з обмеженою відповідальністю «БК КБР».

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, кваліфікував спірний договір як фраудаторний та дійшов висновку, що оскільки договір про відступлення права вимоги № б/н від 08.02.2024 вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 Цивільного кодексу України), наявні підстави для визнання недійсним зазначеного договору.

Приватне акціонерне товариство «Укренергомонтаж» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України на рішення та постанову у даній справі. Відповідач-1 просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 10.09.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2025 і прийняти нове рішення, яким позовну заяву залишити без задоволення.

Скаржник зазначає про неправильне застосування судом апеляційної інстанції ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України та посилається на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 07.07.2021 у справі №905/1562/20, від 26.05.2023 у справі №905/77/21, від 15.09.2022 у справі №910/12525/20.

Також відповідач-1 посилається на неправильне застосування судами ч. 4          ст. 202 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 162 ГПК України, та на постанови Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №670/23/18, від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18), від 05.06.2018 у справі №910/856/17, від 26.09.2023 у справі №910/2392/22.

Стверджує про неправильне застосування ч. 3 ст. 215 ЦК України у взаємозв`язку зі ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦК України у взаємозв`язку зі           ст. 203, 215 ЦК України та посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 16.10.2020 у справі №910/12787/17, від 22.12.2021 у справі №370/2489/20, від 02.06.2021 у справі №904/7905/16.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Управління матеріально-технічного забезпечення "Енергокомплект" також звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, з урахуванням заяви про усунення недоліків, просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 10.09.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2025 у справі № 910/4111/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному
обсязі.

Скаргу подано на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник вказує на те, що суд апеляційної інстанції не застосував висновки Верховного Суду, які стосуються належного (ефективного) способу захисту при визнанні недійсним фраудаторного правочину, зокрема викладені в постановах Верховного Суду від 13.09.2023 у справі №638/9047/19; від 12.04.2023 у справі № 161/12564/21; від 18.05.2022 у справі №643/15604/17.

На думку відповідача-2 суд апеляційної інстанції повинен був застосувати висновок, сформульований у постанові Верховного Суду від 16.04.2024 у справі №914/2736/21, згідно з яким «обрання ним неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові». 

Скаржник (відповідач-2) стверджує, що суд повинен був системно застосувати висновки, що викладені в судових рішеннях Верховного Суду щодо фраудаторних правочинів, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17. 

Верховний Суд ухвалами від 10.03.2025 відкрив касаційне провадження за касаційними скаргами приватного акціонерного товариства «Укренергомонтаж» та товариства з обмеженою відповідальністю "Управління матеріально-технічного забезпечення "Енергокомплект" та призначив їх до розгляду.

26.03.2025 до Верховного Суду через систему "Електронний суд" надійшла заява від державного спеціалізованого підприємства "Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами" про відмову від позову в порядку статей 191, 307 Господарського процесуального кодексу України. 

Заява обґрунтована тим, що 17.02.2025 від ТОВ «Будівельна компанія «Прайд» на розрахунковий рахунок позивача надійшли грошові кошти в розмірі 344471,13 грн як виконання зобов`язання за відповідача-1 перед позивачем. Вказана сума в повному обсязі погашає заборгованість відповідача-1 перед позивачем.

Розглянувши зазначену заяву, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Пунктом 1 частини 2 статті 46 ГПК України передбачено, що позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), а відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ст. 307 ГПК України у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав касаційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 191, 192 цього Кодексу, суд визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно закриває провадження у справі.

За змістом ст. 191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору (частина третя статті 231 ГПК України).

Заява про відмову від позову сформована в підсистемі «Електронний суд» та підписана тимчасово виконуючим обов`язки генерального директора державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» Рибаченком Ігорем Яковичем (згідно наказу Державного агенства України з управління зоною відчуження від 03.06.2024 №58-24-ОС), повноваження якого підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Тобто заяву підписано особою, яка має достатній обсяг повноважень для заявлення такої відмови. 

Верховний Суд враховує, що відмова від позову - це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу. Відмова позивача від позову є формою реалізації диспозитивності господарського судочинства.

За приписами ст. 14 ГПК України одним із принципів господарського судочинства є диспозитивність, який полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Складовою зазначеного принципу є можливість суб`єкта відмовитися від свого права чи інтересу. Тобто, право особи на звернення до суду з позовом рівною мірою стосується й права такої особи на відмову від такого позову або частини позовних вимог та є формою реалізації одного із принципів господарського судочинства.

Отже, процесуальним законом визначено право позивача на відмову від позову (всіх або частини позовних вимог), зокрема, в суді касаційної інстанції, і така заява повинна відповідати положенням ст. 191 ГПК України.

Зважаючи на те, що вказана заява є належно оформленою і така відмова від позову не суперечить інтересам позивача та не порушує права інших осіб,  враховуючи, що відмова від позову є формою реалізації принципу диспозитивності господарського судочинства, передбаченого статтею 14 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення заяви про відмову від позову у цій справі.

У зв`язку із задоволенням заяви про відмову від позову, Верховний Суд визнає нечинними судові рішення та закриває провадження у справі.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право у передбачених цим Кодексом випадках визнати нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині.

Відповідно до частини 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною 4 статті 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

Аналогічні положення закріплені у частині 2 статті 130 Господарського процесуального кодексу України.

Підпунктом 5 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що ставка судового збору за подання касаційної скарги на рішення суду становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно з пп. 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановлено з 1 січня -           3 028,00 грн.

Водночас ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Зважаючи на зазначену норму та подання касаційних скарг приватного акціонерного товариства «Укренергомонтаж» та товариства з обмеженою відповідальністю "Управління матеріально-технічного забезпечення "Енергокомплект" в електронній формі - через підсистему «Електронний суд», розмір судового збору із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження його ставки становить 4844,80 грн, який скаржники мали сплатити за подання касаційної скарги.

Враховуючи наведене, за подання до Верховного Суду касаційної скарги у цій справі кожен скаржник мав сплатити судовий збір у сумі 4844,80 грн.

З огляду на зазначене та наявність підстав для закриття провадження у справі, у зв`язку з відмовою позивача від позову, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність повернення скаржникам у порядку вимог ч. 2 ст. 130 ГПК України з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого скаржниками за подання касаційних скарг відповідно до пп. 7 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Верховний Суд зазначає, що надмірно сплачений скаржниками судовий збір за подання касаційної скарги підлягає поверненню за клопотанням особи, яка його сплатила, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 46, 130, 231, 191, 234, 235, 307, 308, 314 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Заяву державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» про відмову від позову у справі №910/4111/24 задовольнити.

Прийняти відмову державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» від позову у справі №910/4111/24.
Визнати нечинними рішення господарського суду міста Києва від 10.09.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2025 у справі №910/4111/24.

Провадження у справі № 910/4111/24 закрити.

Повернути приватному акціонерному товариству «Укренергомонтаж» (02116, м. Київ, пр-т Лісовий, 39, ЄДРПОУ 16403289) з Державного бюджету України судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2422,40 грн, сплачений на підставі квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки  № ПН21840С1  від 20.02.2025.

Повернути товариству з обмеженою відповідальністю "Управління матеріально-технічного забезпечення "Енергокомплект" (04074, м. Київ, вул. Лугова, буд. 1-А, ЄДРПОУ 24721945) з Державного бюджету України судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2422,40 грн, сплачений на підставі платіжної інструкції в національній валюті №36 від 12.02.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                   О. О. Мамалуй

Судді                                                                                                            О. М. Баранець

                                                                                                      О. А. Кролевець