ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/9305/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кондратова І.Д.,

за участю секретаря судового засідання:   Натаріної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 

на  рішення Господарського суду міста Києва
(суддя - Чебикіна С.О.)
від  06.11.2024
та  постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Андрієнко В.В., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.)
від  26.02.2025

у справі  № 910/9305/23

за позовом  ОСОБА_1 
до  Хмельницької обласної державної адміністрації (Хмельницька обласна військова адміністрація),
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:  Релігійна організація "Релігійна громада Нетішинської міської територіальної громади Собору Ікони Божої матері "Неопалима Купина" Української Православної Церкви,
про  визнання протиправним та скасування розпорядження,

за участю представників учасників справи:
позивача - ОСОБА_2 ,
відповідача    - Антонюк Н.В.,
третьої особи  - Йосипенко С.Т.,

ВСТАНОВИВ: 

ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Хмельницької обласної державної адміністрації (Хмельницька обласна військова адміністрація) (далі - Хмельницька ОВА, відповідач) про визнання протиправним та скасування розпорядження Хмельницької ОВА від 11.05.2023 №360/2023-р "Про реєстрацію статуту Релігійної організації "Релігійна громада Нетішинської міської територіальної громади Собору Ікони Божої матері "Неопалима Купина" Української Православної Церкви (Православної Церкви України)" у новій редакції на підставі статей 12, 14, 15 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та статей 2, 3, 25, 37, 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації".

1.2.  ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог вказує, що рішення Хмельницької ОВА від 11.05.2023 № 360/2023-р «Про реєстрацію статуту Релігійної організації «Релігійна громада Нетішинської міської територіальної громади Собору Ікони Божої матері "Неопалима Купина" Української Православної Церкви (Православної Церкви України)» у новій редакції є безпідставним та незаконним. Подані на перереєстрацію протокол і статут релігійної громади від 09.04.2023 складені неуповноваженими особами, які не є членами релігійної громади. Справжні члени-учасники загальних парафіяльних зборів не приймали рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту, крім того, проведені парафіяльні збори відбулися без участі настоятеля та інших осіб, які є засновниками релігійної громади. Позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача порушено право на свободу совісті та віросповідання, а протиправна реєстрація статуту релігійної організації в новій редакції порушує права на вільне волевиявлення у релігійній організації і на вільний вибір сповідування православної віри.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2025, у справі № 910/9305/23 у позові ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

2.2. Господарські суди, відмовляючи у задоволенні позову, виходили з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій,                   ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2025 у справі №910/9305/23, ухвалити нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

3.2. На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду, а саме:  від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21 (щодо застосування частини другої статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації"); від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 (щодо застосування частин першої, другої статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації"). 

Також скаржник посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18.12.2024 у справі №907/780/21, від 23.06.2020 у справі №909/337/19, від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, від 16.10.2018 у справі №807/3565/24, від 23.10.2018 у справі №903/857/18, від 20.08.2019 у справі №911/714/18, від 05.12.2019 у справі №914/73/18, від 14.01.2020 у справі №910/21404/17, від 14.10.2019 у справі №910/6642/18, від 20.06.2023 у справі №924/588/20, від 16.12.2020 у справі №910/10463/19, від 14.01.2020 у справі №910/21404/17.

Крім того, підставою касаційного оскарження скаржник визначає пункт 3 частини другої  статті 287 ГПК України, оскільки вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини п`ятої статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Також підставою касаційного оскарження позивач зазначає пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, а саме: пункти 1, 3 частини третьої статті 310 ГПК України.

3.3. Хмельницька ОВА через «Електронний суд» 28.04.2025 подала до Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити у повному обсязі, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Третя особа через «Електронний суд» 28.04.2025 подала до Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень

4.1. Рішенням загальних (парафіяльних) зборів членів Релігійної організації "Релігійна громада Нетішинської міської територіальної громади Собору Ікони Божої матері "Неопалима Купина" Шепетівської єпархії Української Православної Церкви міста Нетішин Шепетівського району Хмельницької області, оформлених протоколом № 1 від 09.04.2023, вирішено, зокрема, затвердити статут Релігійної громади у новій редакції з новим найменуванням: «Релігійна громада Нетішинської міської територіальної громади Собору Ікони Божої матері "Неопалима Купина" Української Православної Церкви (Православної Церкви України)»; провести реєстрацію статуту Релігійної громади у новій редакції, а також державну реєстрацію змін до відомостей про Релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; уповноважити Степанюк Олену Федорівну на представництво інтересів Релігійної громади перед органами державної влади, в тому числі, але не обмежуючись, обласними державними адміністраціями, відділами (управліннями) державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з метою реєстрації статуту Релігійної громади у новій редакції, а також проведення державної реєстрації змін до відомостей про Релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та відповідно надати йому право від імені Релігійної громади підписувати заяви, форми реєстраційних карток, подавати всі необхідні документи, включаючи заяви, форми реєстраційних карток, цей протокол загальних зборів Релігійної громади, статут Релігійної громади та інші документи, передбачені чинним законодавством України, засвідчувати своїм підписом копії документів, з метою реєстрації статуту Релігійної громади у новій редакції, а також внесення змін до відомостей про Релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, запитувати та отримувати (в тому числі оригінали) будь-які документи, у разі необхідності вносити плату за дії, що пов`язані з такою державною реєстрацією.

4.2. Розпорядженням першого заступника начальника Хмельницької ОВА від 11.05.2023 №360/2023-р зареєстровано статут Релігійної організації «Релігійна громада Нетішинської міської територіальної громади Собору Ікони Божої матері "Неопалима Купина" Української Православної Церкви (Православної Церкви України)» у новій редакції, а також визнано таким, що втратило чинність, розпорядження голови Хмельницької ОДА від 25.01.2018 №133/2018-р "Про реєстрацію статуту Релігійної організації «Релігійна громада Нетішинської міської територіальної громади Собору Ікони Божої матері "Неопалима Купина" Української Православної Церкви (Православної Церкви України)» у новій редакції.

4.3. Відповідно до пункту 15 статуту релігійної організації (у попередній редакції), вищим органом парафіяльного управління є парафіяльні збори, які за посадою очолює настоятель.

Згідно з пунктом 19 Статуту релігійної організації парафіяльні збори вважаються чинними за умови присутності на них не менше 2/3 від числа членів парафіяльних зборів.

4.4. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили з такого:  

- судове рішення про визнання незаконним та скасування розпорядження Хмельницької ОВА, а також про визнання незаконною державну реєстрацію змін до установчих документів та до відомостей про юридичну особу не є підставою для вчинення реєстраційних дій, а відповідні позовні вимоги не відповідають ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах;

- зважаючи на характер спірних відносин, належному способу захисту інтересу Релігійної організації та/або її членів відповідає позовна вимога про визнання недійсним статуту Релігійної організації в новій редакції. Судове рішення про задоволення такої позовної вимоги є підставою для приведення суб`єктом державної реєстрації відомостей про Релігійну організацію, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у відповідність до відомостей статуту релігійної організації в попередній редакції;

- обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань

5.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2025 для розгляду касаційної скарги у справі №910/9305/23 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

Ухвалою Верховного Суду від 14.04.2025 відкрито касаційне провадження у справі №910/9305/23 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2025; справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2025 для розгляду касаційної скарги у справі №910/9305/23 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кондратова І.Д.

5.2. Об`єктом касаційного оскарження є рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2025 у справі №910/9305/23, якими у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

5.3. ОСОБА_1 20.05.2025 через «Електронний суд» подав клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

В обґрунтовування вказаного клопотання позивач вказує, що у даній справі наявна виключна правова, яка характеризується такими ознаками:
- наявність колізій або прогалин у нормах матеріального та/або процесуального права, у тому числі, необхідність застосування аналогії закону чи аналогії права; 
- відсутність усталеної судової практики в застосуванні одних і тих самих норм права, наявність суттєвих, тривалих розбіжностей у судовій практиці в спорах у подібних правовідносинах, у тому числі, в судовій практиці судів різних юрисдикцій».

Щодо кількісного критерію виключної правової проблеми, то згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень тільки у Хмельницькій і Вінницькій областях з 2020 року ініційовано понад 50 судових справ щодо реєстрації статутів релігійних громад в новій редакції. Більшість з них розглядаються в порядку господарського судочинства. Це не одиничні справи. Кількість справ у подібних правовідносинах тільки зростає (на сьогодні особливо у Київській області).

ОСОБА_1 04.06.2025 через «Електронний суд» подав клопотання, в якому просив задовольнити клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Розглянувши вказані клопотання, Суд відзначає таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Лише за наявності умов, визначених наведеним положенням, справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, ще вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Пунктом 1 частини другої статті 45 Закону "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Отже, з наведеної норми права а також частини п`ятої статті 302 ГПК вбачається, що справа з указаної підстави може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду за наявності двох ознак: 1) справа містить виключну правову проблему; 2) вирішення такої виключної правової проблеми Великою Палатою Верховного Суду необхідне для забезпечення розвитку права та формування судами єдиної правозастосовчої практики.

Виходячи з наведених критеріїв, для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми, має бути обґрунтовано її наявність за кількісним та якісним вимірами, наприклад, наведено інші справи різних юрисдикцій у яких мала місце зазначена правова проблема, наявність різної судової практики її вирішення тощо.

Втім, позивач не навів наявності неоднакової та суперечливої судової практики з поставлених питань та, відповідно, наявності виключних правових проблем у невизначеній кількості спорів щодо наведених питань. 

Клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не містить аргументовано обґрунтування наявності глибоких розходжень у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, в тому числі наявності правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному у справах з подібними правовідносинами; не викладено правової проблеми, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій; за відсутності також і посилання на справи, у яких виникає проблема. Отже, заявлене скаржником клопотання не містить належного обґрунтування виключної правової проблеми за кількісним та якісним критерієм, які б надавали можливість подолати бар`єр означених показників, а обставини, наведені у клопотанні, не дають підґрунтя вважати, що існують підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

При цьому колегія суддів відзначає, що викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 правовий висновок, на який посилається позивач, стосовно того, що: (1) судове рішення про визнання недійсним розпорядження про реєстрацію статуту релігійної організації в новій редакції не є підставою для вчинення реєстраційних дій, а відповідна позовна вимога не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах, (2) зважаючи на характер спірних відносин, належному способу захисту інтересу релігійної організації та/або її членів відповідає позовна вимога про визнання недійсним статуту релігійної організації в новій редакції, є чітким, зрозумілим та актуальним.

Доводи, заявника у цій частині зазначеного висновку не спростовують, а зводяться до власного теоретичного тлумачення ефективності способу захисту прав у спірних правовідносинах та по суті є незгодою останнього з результатом вирішення спору.

Ураховуючи вищенаведене, у задоволенні клопотання позивача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

5.4. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6.  Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд

6.1. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

6.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.3. Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України

6.4. Так, касаційне провадження у цій справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень норм ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах. 

У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду, а саме: 

- від 03.04.2024 у справі №906/1330/21 (щодо застосування частини другої статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації"); 

- від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 (щодо застосування частин першої, другої статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації").

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

6.4.1. Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, у разі оскарження судових рішень на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скаржник відзначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини п`ятої статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" у спірних правовідносинах.

6.4.3. Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

6.5. Ураховуючи зміст та вимоги касаційної скарги у відповідній частині, Суд відзначає, що фактично причиною звернення до суду касаційної інстанції стало питання - чи обраний позивачем у даному спорі належний та ефективний спосіб захисту.

З огляду на наведене колегія суддів відзначає таке.

6.5.1. Так, у справі, що переглядається, позивач звернувся до суду з позовом до Хмельницької ОВА про визнання протиправним та скасування розпорядження Хмельницької ОВА від 11.05.2023 №360/2023-р "Про реєстрацію статуту Релігійної організації "Релігійна громада Нетішинської міської територіальної громади Собору Ікони Божої матері "Неопалима Купина" Української Православної Церкви (Православної Церкви України)" у новій редакції на підставі статей 12, 14, 15 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та статей 2, 3, 25, 37, 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оспорюване рішення є безпідставним та незаконним, а подані на перереєстрацію протокол і статут релігійної громади складені неуповноваженими особами, які не є членами релігійної громади. Крім того, проведені парафіяльні збори відбулися без участі настоятеля та інших осіб, які є засновниками релігійної громади. 

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, вказали, що судове рішення про визнання незаконним та скасування розпорядження відповідача, а також про визнання незаконною державну реєстрацію змін до установчих документів та до відомостей про юридичну особу не є підставою для вчинення реєстраційних дій, а відповідні позовні вимоги не відповідають ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах. Зважаючи на характер спірних відносин, господарські суди вказали, що належному способу захисту інтересу Релігійної організації та/або її членів відповідає позовна вимога про визнання недійсним статуту Релігійної організації в новій редакції. Саме судове рішення про задоволення такої позовної вимоги є підставою для приведення суб`єктом державної реєстрації відомостей про Релігійну організацію, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у відповідність до відомостей статуту релігійної організації в попередній редакції.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, позивач посилається на частину п`яту статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", відповідно до якої рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

6.5.2. Ураховуючи предмет та підстави позову, визначені самим позивачем, колегія суддів відзначає, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої зазначеної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу  залежить як від змісту права чи інтересу,  за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Аналогічний висновок наведено, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечує поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантує особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18).

Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, від 20.10.2021 у справі №9901/554/19, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, від 21.09.2022 у справі №908/976/190, від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (така позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 02.11.2021 у справі №925/1351/19, від 25.01.2022 у справі №143/591/20, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо, суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі №9901/172/20, від 01.07.2021 у справі №9901/381/20, від 26.10.2021 у справі №766/20797/18, від 01.02.2022 у справі №750/3192/14, від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц).

6.5.3. Колегія суддів відзначає, що  наведене позивачем мотивування позовних вимог по суті свідчить, що підставою заявлених позовних вимог про визнання протиправним і скасування розпорядження Хмельницької ОВА, визнання незаконною та скасування державної реєстрації позивач вважає, зокрема, порушення процедури скликання та проведення зборів, які не є парафіяльними зборами, та процедури прийняття рішення загальних (не парафіяльних) зборів, дотримання яких, за твердженнями позивача, відповідач мав перевірити при розгляді документів, наданих для реєстрації нової редакції статуту, затвердженої цим рішенням релігійної організації.

Разом з тим, Суд відзначає, що порушення порядку скликання та проведення зборів релігійної організації, а також порядку прийняття рішень за результатом проведення таких зборів, зокрема про які стверджує позивач, не вчинялися визначеним у цій справі відповідачем - Хмельницькою ОВА, яка діє виключно в межах своїх повноважень (зокрема, здійснює реєстрацію статуту в новій редакції, затвердженого відповідним рішенням загальних (парафіяльних) зборів членів релігійної організації) та не повинна втручатись в діяльність релігійних організацій, відповідно, встановлювати дотримання процедури скликання проведення загальних зборів релігійної організації, а саме перевіряти факт скликання та проведення загальних зборів, приналежність відповідних осіб до релігійної громади та їх відповідність статусу членів такої релігійної громади, а також правомірність прийняття рішень цією організацією.

Тобто, можна дійти обґрунтованого висновку, що фактично підставою для звернення позивача з цим позовом до суду стали саме дії осіб, які прийняли відповідне рішення про зміну підлеглості релігійної громади, що, в свою чергу, не може доводитись у спорі про оскарження розпорядження Хмельницької ОВА та здійснення державної реєстрації таких змін.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 (на яку також посилається скаржник) за позовом релігійної організації до обласної державної адміністрації про визнання протиправним і скасування розпорядження зазначила, що фактично підставою позову є незгода релігійної організації з рішеннями загальних зборів членів релігійної організації про зміну канонічної підлеглості, оскільки, на думку цієї організації, воно прийняте з порушенням вимог чинного законодавства особами, які не мали права його приймати, за відсутності необхідного кворуму, всупереч раніше прийнятому на загальних парафіяльних зборах релігійної громади рішенню. Із цього вбачається, що  у позивача наявний спір не з державним реєстратором,  а порушення своїх прав він убачає в ухваленні відповідного рішення загальними зборами членів релігійної організації про зміну канонічної підлеглості та у прийнятті нової редакції статуту (пункти 51, 52). Тобто оскарження реєстраційних дій, що зазначено як предмет позову в цій справі, по суті є похідною вимогою від спору щодо дійсності статуту релігійної організації в новій редакції (пункт 87).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду відзначила, що рішення, які були прийняті загальними парафіяльними зборами релігійної громади, належать до рішень, які були ухвалені всередині цієї громади (релігійної організації) щодо реалізації цивільних прав, свобод та інтересів членів релігійної громади, а також спрямовані на забезпечення діяльності релігійної організації як юридичної особи з метою задоволення інтересів її членів (пункт 88). Ухвалене рішення загальних парафіяльних зборів членів релігійної громади, що стало підставою для вчинення відповідачем спірної державної реєстрації, стосується прав та інтересів релігійної громади та її членів. Адже в результаті його ухвалення було змінено канонічне підпорядкування релігійної організації (позивача), обрано її нового керівника (настоятеля парафії) та затверджено нову редакцію статуту. Тобто ухвалене рішення стосується, у тому числі, порядку організації та управління релігійною організацією як юридичною особою (пункт 89).

Велика Палата Верховного Суду у пункті 90 згаданої постанови вказала на те, що "якщо у зборах брали участь особи, які не вправі були діяти як орган юридичної особи, повноважний приймати нову редакцію статуту, то така нова редакція не є чинною, бо вона не була прийнята юридичною особою в особі відповідного органу. Водночас реєстрація такої нової редакції порушує правову визначеність щодо того, статут у якій саме редакції є чинним - у новій чи в попередній. Отже, позовна вимога фактично спрямована не на позбавлення статуту в новій редакції юридичної сили, а на захист порушеного інтересу в правовій визначеності. Реєстрація статуту в новій редакції, прийнятій не органом юридичної особи, а неуповноваженими на це особами, може порушувати інтерес у правовій визначеності як членів релігійної організації, так і самої релігійної організації як юридичної особи. Такий інтерес підлягає судовому захисту".

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду у справі №910/10011/19 зазначила, що судове рішення про визнання недійсним розпорядження про реєстрацію статуту релігійної організації в новій редакції не є підставою для вчинення реєстраційних дій, а відповідна позовна вимога не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах. Зважаючи на характер спірних відносин, належному способу захисту інтересу релігійної організації та/або її членів відповідає  позовна вимога про визнання недійсним статуту релігійної організації в новій редакції.  При цьому саме судове рішення про задоволення такої позовної вимоги є підставою для приведення суб`єктом державної реєстрації відомостей про релігійну організацію, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, у відповідність до відомостей статуту релігійної організації в попередній редакції (пункт 96, 98 постанови від 06.04.2021).

Колегія суддів відзначає, що справа №910/10011/19 ухвалена за подібного правового регулювання, подібного предмету та підстав позову, способу захисту, зі справою, що переглядається, а відтак правові висновки, наведені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.04.2021, підлягають врахуванню при розгляді даної категорії спорів.

Отже,  ураховуючи наведене вище, з огляду на предмет та підстави позову, колегія суддів вважає висновки судів попередніх інстанцій у справі, що переглядається про те, що позивачем обраний неналежний та неефективний спосіб захисту прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду (що є самостійною підставою для відмови у позові) засновані на законі. Адже задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування розпорядження Хмельницької ОВА про реєстрацію статуту у новій редакції, як і вимог про визнання незаконною та скасування запису про державну реєстрацію щодо внесення змін до відомостей про юридичну особу, не призведе до поновлення прав та законних інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Тобто висновки судів попередніх інстанцій у справі, що переглядається, відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові від 06.04.2021 у справі №910/10011/19. Разом з тим, доводи касаційної скарги у відповідній частині зводяться до власного трактування висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №910/10011/19, що не відповідають її дійсному змісту.

Слід зазначити, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Суд відзначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18.

За таких обставин доводи касаційної скарги у цій частині також не знайшли свого підтвердження. 

Крім того, Суд відхиляє посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №906/1330/21, адже предметом спору у даній справі було визнання недійсним протоколу загальних зборів та визнання недійсним статуту Релігійної організації «Релігійна громада Покрова Пресвятої Богородиці Житомирсько-Овруцької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) у новій редакції. Суд ураховує, що і у жодній із інших наведених скаржником справах (див. розділ 4 даної постанови) предметом спору не було визнання протиправним та скасування розпорядження орану місцевого самоврядування про реєстрацію статуту релігійної організації у новій редакції, скасування реєстраційних дій.

Отже, справи, на які посилається скаржник у відповідній частині, визначально різниться зі справою, що переглядається, предметом та підставами позову, а також способом захисту, а тому застосування норм права наведених скаржником у цих справах не може бути аналогічним.

Крім того, колегія суддів не формує висновків щодо застосування частини п`ятої статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", адже за умови обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові, суд не надає оцінку правомірності/неправомірності затвердження нової редакції статуту (що в свою чергу не входить в предмет доказування у даній справі), оскільки така має здійснюватись у межах іншого судового провадження, зокрема, але не виключно, за позовом про визнання недійсним статуту релігійної організації в новій редакції, тощо. Саме судове рішення про задоволення такої позовної вимоги є підставою для приведення суб`єктом державної реєстрації відомостей про Релігійну організацію, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у відповідність до відомостей статуту релігійної організації в попередній редакції.

Відтак доводи касаційної скарги з підстав оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, відхиляються Судом. 

6.6. Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України

6.6.1.  Скаржник вказує, що наявні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, зокрема на підставі пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України, з огляду на що Суд відзначає таке.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази,  за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Відхиляючи доводи позивача щодо неповноти з`ясування судом обставин справи, колегія суддів касаційної інстанції акцентує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "суду факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, від 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №922/2447/21 тощо.

Однак, під час здійснення касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою позивача з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, Судом встановлено необґрунтованість наведених підстав касаційного оскарження. А тому, доводи касаційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження, що виключає підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з наведених мотивів.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до приписів частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України. 

Отже, у Суду відсутні правові підстави для скасування оскаржуваних судових рішень на підставі пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

6.6.2. З огляду на наведене підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України (пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України), наведена скаржником у касаційній скарзі, не підтвердилась. Вказані доводи не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки такі аргументи фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлених ним обставин справи, зокрема, щодо обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту у даній справі. 

6.7. Ураховуючи наведене вище у цій постанові, колегія суддів відзначає, що доводи касаційної скарги у своїй сукупності не знайшли свого підтвердження, а відтак підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

6.8. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

7.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 6 цієї Постанови.

7.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

7.3. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін, як таких, що ухвалені із додержанням норм права. 

8. Судові витрати

8.1. Судовий збір, сплачений позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про передачу справи №910/9305/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2025 у справі №910/9305/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                       В. Студенець

Судді                                                                                           С. Бакуліна

                                                                                          І. Кондратова