УХВАЛА

12 травня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/9214/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.,          
перевіривши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК»      
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2024 (суддя Блажівська О. Є.) 
і постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 (головуючий суддя Ткаченко Б. О., судді Гаврилюк О. М., Сулім В. В.)     
у справі № 910/9214/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК»      
до Міністерства оборони України      
про стягнення 1   436   085 грн,  
ВСТАНОВИВ:
У липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про стягнення неповернутого забезпечення виконання договорів про закупівлю для державних потреб товарів речової служби (за кошти Державного бюджету України) від 25.12.2023 № 286/3/23/447, від 25.12.2023 № 286/3/23/448 і від 25.12.2023 №   286/3/23/449 на загальну суму у розмірі 1 436 085 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що визначені п. 12.4 Договору підстави для неповернення забезпечення не настали, тому у відповідності до п. 12.3 Договору Замовник мав повернути забезпечення виконання Договору після виконання Постачальником Договору про закупівлю.
11.12.2024 рішенням Господарського суду міста Києва, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 (з урахуванням ухвали від 15.04.2025 про виправлення описки), у задоволенні позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд суди попередніх інстанцій вказали, що з огляду на визначені статтею 27 Закону України «Про публічні закупівлі» і умовами п.п. 12.2 - 12.4 Договорів від 25.12.2023 № 286/3/23/447, від 25.12.2023 №   286/3/23/448 і від 25.12.2023 № 286/3/23/449 підстави повернення внесеного забезпечення, наведене свідчить про відсутність у позивача права на повернення внесеного забезпечення виконання вказаних Договорів у розмірі 1 436 085 грн.
22.04.2025 скаржник подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2024 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 (з урахуванням ухвали від 15.04.2025 про виправлення описки) у справі №   910/9214/24. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2025 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ   О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.
За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2024 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 у справі №   910/9214/24 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке. 
Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України, яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України, одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.
Частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Таким чином, правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають вимогам вищенаведеної статті 129 Конституції України та узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини.
Предметом позову у цій справі стягнення коштів у розмірі 1   436 085 грн.
Скаржник у своїй касаційній скарзі зазначив, що ця справа з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, але, враховуючи, що при відкритті провадження у справі суд першої інстанції визнав справу такою, що підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження, то суд не відніс справу до категорії малозначних, а отже ц нього відсутній обов`язок зазначати додаткові підстави для оскарження судових рішень на підставах, які передбачені частиною третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Однак, колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2024 установлено в розмірі 3   028 грн (позов було подано у 2024 році), а отже 500 * 3   028 грн = 1   514   000 грн.
Справа не є малозначною, проте ціна позову (стягнення у розмірі 1   436   085   грн) у цій справі становить менше ніж п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а)   касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень посилається на приписи частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Проте, наводячи такі обґрунтування, скаржник не врахував, що у справі з ціною позову до п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму такі посилання можуть бути підставою для відкриття касаційного провадження лише за умови, що наявними будуть і, вже наведені вище,  передбачені пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України умови, які даватимуть суду право вважати судові рішення у справі з ціною позову до п`ятиста розмірів прожиткового такими, що підлягають касаційному оскарженню.
Касаційна скарга не містить обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів «а», «б», «в» і «г» пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а Суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
Посилання скаржника на ряд постанов Верховного Суду, які містяться у касаційній скарзі, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки висновки у справах, на які він посилається, мають загальний характер і зроблені судами за інших встановлених обставин, які формують зміст правовідносин та зумовили прийняття відповідних судових рішень. 
Доводи скаржника (в тому числі із посиланнями на ряд постанов Верховного Суду та відсутність висновку Верховного Суду, також без належного обґрунтування цих посилань) зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, необхідності переоцінки доказів у справі та безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 Господарського процесуального кодексу України). 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).
Таким чином законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першої  статті 293 Господарського процесуального кодексу України і це повністю узгоджується із положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За таких обставин, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у цій справі, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2024 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 у справі № 910/9214/24.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                О. В. Случ 

Судді                                                                                          Н. О. Волковицька      

С. К. Могил