УХВАЛА

04 квітня 2025 року 
м. Київ

cправа №  902/480/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ємця А. А. - головуючого, Бенедисюка І. М., Малашенкової Т. М.,

розглядаючи у порядку письмового провадження касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"» та приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова Михайла Андрійовича

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 (колегія суддів: Павлюк І. Ю. (головуючий), Грязнов В. В., Розізнана І. В.) та ухвалу Господарського суду Вінницької області від 23.09.2024 (суддя Маслій І. В.)

за скаргами Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз"» на неправомірні дії приватного виконавця та Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"» на постанову приватного виконавця про зупинення вчинення виконавчих дій

у справі за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"»
до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз"»
про стягнення 683  572  666,31  грн,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року до Господарського суду Вінницької області зі скаргами на дії  /  бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова Михайла Андрійовича (далі - приватний виконавець) звернулися:

-          Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз"» (далі - АТ «Вінницягаз», боржник) та просило:

визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця у виконавчому провадженні (далі - ВП) №  НОМЕР_1 щодо: (1) незупинення вчинення виконавчих дій у ВП №  НОМЕР_1 з виконання наказу Господарського суду Вінницької області від 22.07.2024 у справі №  902/480/24 до врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» (далі - Закон №  1639-ІХ); (2) незняття арешту з усіх грошових коштів  /  електронних грошей, що містяться на відкритих рахунках  /  електронних гаманцях та належать боржнику; (3) незняття арешту з усього належного боржнику майна в межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат ВП у розмірі 430  838  638,10  грн; стягнення з боржника основної винагороди з АТ «Вінницягаз» на користь приватного виконавця у розмірі 64  315  135,74  грн;

зобов`язати приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право боржника) шляхом: (1) зупинення  вчинення виконавчих дій у ВП №  НОМЕР_1 з виконання наказу Господарського суду Вінницької області від 22.07.2024 у справі №  902/480/24 до врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу відповідно до Закону №  1639-ІХ); (2) зняття арешту з усіх грошових коштів  /  електронних грошей, що містяться на відкритих рахунках  /  електронних гаманцях та належать боржнику; (3) зняття арешту з усього належного АТ «Вінницягаз» майна в межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат ВП у розмірі 430  838  638,10  грн.

Скарга АТ «Вінницягаз» мотивована тим, що дії приватного виконавця стосовно винесення постанови від 03.09.2024 про зупинення вчинення виконавчих дій у ВП №  НОМЕР_1, відкритому 02.09.2024 (далі - постанова приватного виконавця від 03.09.2024), лише в частині стягнення 251  480  260,00  грн, а не усіх стягнутих за рішенням суду грошових коштів, є неправомірними, порушують права  /  інтереси боржника та суперечать ст.  5 Закону України «Про виконавче провадження»  (далі - Закон №  1404-VIII), оскільки стягнуті за рішенням суду грошові кошти, в тому числі заборгованість за січень, лютий 2022 року, підлягають врегулюванню відповідно до абз. 11 ст. 1 Закону №  1639-ІХ та з огляду на обставини включення боржника в реєстр підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу (далі - реєстр), а приватний виконавець неправомірно взяв до уваги постанову НКРЕКП від 12.03.2024 №  489 про затвердження АТ «Вінницягаз» обсягу перевищення фактичної вартості послуг з розподілу природного газу над тарифною виручкою, передбаченою тарифами на розподіл природного газу, що утворився за період з 01.11.2021 до 28.02.2022, в сумі 251  480  260,00 грн;

-          Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"» (далі - ТОВ ГК «Нафтогаз України», стягувач) та просило:

скасувати постанову приватного виконавця від 03.09.2024 про зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення боргу в розмірі 251  480  260,00  грн при примусовому виконанні наказу Господарського суду Вінницької області від 22.07.2024 у справі №  902/480/24;

зобов`язати приватного виконавця усунути порушення. 

Скарга ТОВ ГК «Нафтогаз України» обґрунтована тим, що постанова НКРЕКП від 12.03.2024 №  489, на яку послався приватний виконавець при винесенні постанови від 03.09.2024, не вказує, що сума заборгованості за наказом суду відповідає приписам абз. 11 ст. 1 Закону №  1639-ІХ, адже згідно з цим Законом зупиненню до стягнення підлягає лише сума заборгованості, яка утворилася за договором, укладеним на загальних підставах згідно з п. 1 гл. 6 р. ІІІ Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №  294 (за договором з оператором ГРМ на закупівлю або постачання природного газу для покриття обсягів фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільній системі для забезпечення фізичного балансування газорозподільної системи та власної господарської діяльності), тоді як у цій справі за рішенням суду стягується заборгованість, яка виникла за договором постачання природного газу, укладеним з постачальником «останньої надії», типова форма якого затверджена постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №  2501, тому у приватного виконавця взагалі не було підстав для застосування п.  15 ч. 1 ст. 34 Закону №  1404-VIII та зупинення вчинення виконавчих дій.

Господарський суд Вінницької області в ухвалі від 23.09.2024 в задоволенні скарг на дії  /  бездіяльність приватного виконавця АТ «Вінницягаз» та ТОВ ГК «Нафтогаз України» відмовив повністю.

Відмовляючи в задоволенні скарг -

АТ «Вінницягаз», суд першої інстанції вважав, що приватний виконавець правомірно: (1) зупинив виконавчі дії лише в частині примусового стягнення боргу в розмірі 251  480  260,00 грн, яка відображена в постанові НКРЕКП від 12.03.2024 №  489, оскільки в застосовному до спірних правовідносин абз. 11 ст.  1 Закону №  1639-ІХ відсутнє посилання на врегулювання заборгованості, в тому числі «підтвердженої судовими рішеннями, які набрали законної сили», натомість таке посилання міститься в абз. 5- 9 ст. 1 цього Закону, які, однак, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин; (2) наклав арешт на кошти та майно боржника без урахування суми, за якою вчинення виконавчих дій зупинено;

ТОВ ГК «Нафтогаз України», місцевий господарський суд виходив з того, що договір з постачальником «останньої надії» та профільні нормативно-правові акти не містять обмеження стосовно використання газу за таким договором в цілях виробничо-технологічних витрат природного газу, а тому приватний виконавець правомірно встановив, що за договором  з постачальником «останньої надії» частина основного боргу, а саме в розмірі 251  480  260,00  грн, може бути погашена поза межами примусового виконання судового рішення у спосіб та в порядку, визначеному ст. 4 Закону  №  1639-ІХ, відповідно, постанова приватного виконавця від 03.09.2024 винесена без порушень п. 15 ч. 1 ст. 34 Закону №  1404-VIII.

Північно-західний апеляційний господарський суд у постанові від 14.01.2025 скасував ухвалу суду першої інстанції від 23.09.2024 в частині відмови у задоволенні скарги АТ «Вінницягаз» та прийняв в цій частині нове рішення, яким скаргу боржника задовольнив частково. Визнав неправомірною бездіяльність приватного виконавця щодо незупинення вчинення виконавчих дій та зняття арешту з майна  і коштів боржника. Зобов`язав приватного виконавця зупинити вчинення виконавчих дій у ВП №  НОМЕР_1 з примусового виконання наказу суду від 22.07.2024 у справі №  902/480/24 за винятком суми витрат зі сплати судового збору в розмірі 847  800,00 грн та суми основного боргу в розмірі 251  480  260,00 грн (у вказані частині основного боргу зупинено вчинення виконавчих дій згідно з постановою від 03.09.2024), зняти арешт з майна та коштів  /  електронних грошей АТ «Вінницягаз», розміщених на відкритих рахунках в банківських установах  /  електронних гаманцях. 

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції від 23.09.2024 залишив без змін.

Задовольняючи скаргу АТ «Вінницягаз» в частині, суд апеляційної інстанції вказав, що з огляду на пояснювальну записку до проєкту Закону №  1639-ІХ та на те, що  постанова НКРЕКП від 12.03.2024 №  489 не містить розміру заборгованості, яка підлягає врегулюванню, за умови перебування боржника в реєстрі та віднесення стягнутої за рішенням суду суми заборгованості до процедури врегулювання за Законом №  1639-ІХ, у приватного виконавця був наявний обов`язок зупинити вчинення виконавчих дій на підставі п. 15 ч. 1 ст. 34 Закону №  1404-VIII також і в частині стягнення повного розміру основного боргу, пені, інфляційних втрат, процентів річних (за винятком суми судового збору) та зняти арешт з майна та грошових коштів боржника у вказаній частині.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні скарги ТОВ ГК «Нафтогаз України», апеляційний суд вказав, що профільні нормативно-правові акти передбачають укладення постачальником «останньої надії» з оператором ГРМ договору, зокрема, на постачання природного газу для покриття обсягів фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільній системі для забезпечення фізичного балансування газорозподільної системи та власної господарської діяльності і не містять обмеження стосовно використання газу за договором з постачальником «останньої надії» в цілях виробничо-технологічних витрат природного газу, тому заборгованість, яка виникла між сторонами за таким договором, підлягає врегулюванню відповідно до Закону №  1639-ІХ.

У поданій касаційній скарзі ТОВ ГК «Нафтогаз України», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду від 14.01.2025 та ухвалу суду першої інстанції від 23.09.2024 в частині відмови в задоволенні скарги ТОВ ГК «Нафтогаз України»; прийняти нове рішення, яким в задоволенні скарги АТ «Вінницягаз» відмовити повністю, а скаргу ТОВ ГК «Нафтогаз України» - задовольнити та скасувати постанову приватного виконавця від 03.09.2024, зобов`язати приватного виконавця усунути порушення при примусовому виконанні наказу суду у справі №  902/480/24.

ТОВ ГК «Нафтогаз України» зазначило, що:

-          відповідно до Закону №  1639-ІХ з урахуванням приписів п. 15 ч. 1 ст. 34 Закону №  1404-VIII обов`язковому зупиненню підлягають виконавчі дії щодо примусового стягнення лише суми основного боргу, у тому числі підтвердженої судовим рішенням, яке набрало законної сили, і лише якщо такий борг виник за договором, укладеним з постачальником на загальних підставах згідно з п. 1 гл. 6 р. ІІІ Кодексу газорозподільних систем, однак не за договором постачання природного газу, підписаним з постачальником «останньої надії», як у справі №  902/480/24;

-          помилковим є висновок апеляційного суду, що приватний виконавець не є учасником процедури врегулювання заборгованості за Законом №  1639-ІХ і у нього виник обов`язок зупинити вчинення виконавчих дій відповідно до Закону №  1404-VIII, оскільки Конституційний Суд України в рішенні від 13.12.2012 у справі №  18-рп/2012 виснував, що саме собою включення боржника до реєстру не є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, необхідним є встановлення характеру заборгованості, що і зробив приватний виконавець.

У поданій касаційній скарзі приватний виконавець, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду від 14.01.2025 в частині задоволення скарги АТ «Вінницягаз», а ухвалу суду першої інстанції від 23.09.2024 в частині відмови в задоволенні скарги АТ «Вінницягаз» залишити в силі.

Приватний виконавець вказав, що:

-          єдиною підставою для застосування п. 15 ч. 1 ст. 34 Закону №  1404-VIII є затверджена постановою НКРЕКП від 12.03.2024 №  489 сума, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону №  1639-ІХ, тобто борг в розмірі 251  480  260,00  грн, а отже, в основу постанови від 03.09.2024 покладено факт вчинення НКРЕКП згідно зі ст. 4 Закону №  1639-ІХ відповідного рішення, у якому й визначено суму до врегулювання;

-          застосування приписів п. 15 ч. 1 ст. 34 Закону №  1404-VIII має відбуватися через встановлення сум і відповідних процедур врегулювання таких сум за ст.ст.  4, 5, 6 Закону №  1639-ІХ, інакше обмеження заходів примусового стягнення буде застосовано до суми, яка не охоплюється процедурою врегулювання заборгованості, проте апеляційний суд не вказав, на підставі якого факту дійшов висновку про можливість зупинення вчинення виконавчих дій й щодо сум, які не охоплюються змістом постанови НКРЕКП від 12.03.2024 №  489.

Верховний Суд в ухвалах від 17.02.2025 відкрив касаційне провадження у справі з підстави, передбаченої абз. 2 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

17.03.2025 АТ «Вінницягаз» подало до Верховного Суду додаткові письмові пояснення у справі, в яких погодилося з висновками апеляційного суду в оскаржуваній постанові. 

Під час касаційного провадження у справі №  902/480/24 з`ясовано, що 28.06.2024 слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва постановив ухвалу у справі №  757/29029/24-к, згідно з якою наклав арешт на цінні папери та корпоративні права, що випливають із прав власності, зокрема, АТ «Вінницягаз», що належать різним компаніям, із відповідними заборонами та передав їх в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі - АРМА).  

Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду в ухвалі від 29.07.2024 у справі №  757/29029/24-к повернула апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28.06.2024 особі, яка її подала (представнику компаній).

Перша судова палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду 14.10.2024 постановила ухвалу у справі №  757/29029/24-к про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника компаній на ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 29.07.2024.

При цьому на розгляді Верховного Суду перебуває справа №  903/421/24, в якій оскаржується постанова апеляційного суду, якою скаргу АТ «Волиньгаз» (аналогічну скарзі АТ «Вінницягаз» у цій справі) задоволено насамперед з тих підстав, що у приватного виконавця відсутні повноваження на вчинення виконавчих дій щодо товариства, активи якого передані в управління держави в особі АРМА на підставі ухвали слідчого судді. Врахувавши правові позиції Верховного Суду у постановах від 19.12.2023 та 15.01.2025 у справі № 903/62/23, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання неправомірною бездіяльності приватного виконавця та зобов`язання його зупинити вчинення виконавчих дій у ВП у зв`язку з відсутністю у нього повноважень на виконання рішення суду про стягнення з АТ «Волиньгаз». З такої ж підстави апеляційний суд відмовив ТОВ ГК «Нафтогаз» у задоволенні скарги про визнання неправомірними дій приватного виконавця, скасування постанови про зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення боргу, зобов`язання приватного виконавця усунути порушення прав стягувача. 

Вбачається, що Верховний Суд у постанові від 19.12.2024 у справі №  903/62/23 виснував, що визначений ст. 1 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» зміст управління активами є тотожним змісту права власності, наведеному у ст. 317 ЦК України (власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном). При виконанні судових рішень щодо стягнення коштів за рахунок активів боржника, які у передбаченому законом порядку передані в управління АРМА, підлягає застосуванню п. 2 ч. 2 ст. 5 Закону №  1404-VIII, оскільки вказана норма не має будь-яких застережень відносно того, що частка держави в розмірі більш ніж 25  % статутного капіталу має належати їй лише на праві власності та/або з зазначенням про це у відповідних державних реєстрах. Після запровадження управління майном держава в особі АРМА набула тимчасово права власника щодо таких корпоративних прав з метою забезпечення збереження активів та збереження (за можливості - збільшення) їх економічної вартості. Отже, приватний виконавець не мав права відкривати виконавче провадження та здійснювати виконавчі дії щодо майна боржника, оскільки частка держави в статутному капіталі з урахуванням її перебування в управління АРМА складає більше 25  %.

Разом з тим колегія суддів в ухвалі від 21.03.2025 передала на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - об`єднана палата) справу №  903/421/24 з метою відступу від наведеного правового висновку Верховного Суду у постанові від 19.12.2024 у справі №  903/62/23.

Об`єднана палата в ухвалі від 04.04.2025 прийняла до розгляду справу №  903/421/24.

Згідно з імперативними вимогами ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 236 ГПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Забезпечення єдності судової практики - це реалізація принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку, зокрема, об`єднаною палатою.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п. 7 ч. 1 ст. 228 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Ураховуючи наведене, з огляду на те що правовий висновок об`єднаної палати у справі №  903/421/24 щодо питання застосування п. 2 ч. 2 ст. 5 Закону №  1404-VIII у подібних правовідносинах може мати суттєве значення для вирішення справи, яка розглядається, колегія суддів з власної ініціативи, з метою дотримання єдності судової практики дійшла висновку про зупинення касаційного провадження у справі, яка розглядається, до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою справи №  903/421/24.

Керуючись ст.ст. 228, 229, 234, 235, 314 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі №  902/480/24 до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи  №  903/421/24.

Ухвала набирає законної сили після її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                           А. А. Ємець

Судді:                                                                                 І. М. Бенедисюк

                                                                                          Т. М. Малашенкова