УХВАЛА

08 квітня 2025 року 
м. Київ

справа №420/2859/21
адміністративне провадження № К/990/12407/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Білак М.В.,
суддів - Желєзного І.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі №420/2859/21 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення Другої кадрової комісії, наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення за час вимушеного прогулу,
У С Т А Н О В И В:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Другої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 23 листопада 2020 року за №42 про неуспішне проходження ним атестації;
- визнати протиправним та скасувати наказ в.о. керівника Одеської обласної прокуратури від 23 грудня 2020 року №3044к про звільнення його з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 Одеської області та з органів прокуратури у відповідності до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 грудня 2020 року;
- поновити його в органах прокуратури на посаді прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 Одеської області або на посаді, що є рівнозначною (рівноцінною) в Суворовській окружній прокуратурі м. Одеси з 30 грудня 2020 року;
- стягнути з Одеської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 30 грудня 2020 рокупо день винесення судом рішення про поновлення на посаді;
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку, у межах суми стягнення за один місяць.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення від 23 листопада 2020 року №42 Другої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) про неуспішне проходження атестації прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 Одеської області ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. керівника Одеської обласної прокуратури від 23 грудня 2020 року за №3044к про звільнення позивача з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 Одеської області та з органів прокуратури на підставі пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 грудня 2020 року. Поновлено позивача в органах прокуратури на посаді прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 Одеської області з 30 грудня 2020 року. Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2020 року по 27 липня 2021 року у сумі 150647,80 грн.
При цьому, судове рішення було допущено до негайного виконання в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, у межах суми стягнення за один місяць.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 27 червня 2022 року, скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 липня 2021 року у справі № 420/2859/21 та ухвалено нове рішення, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
20 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду із заявою про перегляд за виключними обставинами постанови суду від 23 грудня 2021 року у справі №420/2859/21 з підстав, передбачених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Підставою для звернення до апеляційного суду із заявою позивач зазначив Рішення Конституційного Суду України від 18 грудня 2024 року №11-р(ІІ)/2024 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 9 частини першої статті 51 та підпункту 1 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» зі змінами.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року у справі №420/2859/21 за виключними обставинами. Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року у справі №420/2859/21 залишено в силі.
24 березня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі №420/2859/21. Заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції, повернути справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Перевіривши матеріали касаційної скарги та зміст ухвалених у цій справі судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження з наступних підстав.
Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують положення статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Частиною третьою статті 328 КАС України встановлено вичерпний перелік ухвал суду апеляційної інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку.
Так, у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову та заміни заходу забезпечення позову, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Відповідно до частини першої статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.
Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є, зокрема, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане (пункт 1 частини п`ятої статті 361 КАС України).
Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про перегляд судового рішення за виключними обставинами, суд апеляційної інстанції зазначив, що постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року у справі №420/2859/21 (яка залишена без змін постановою ВС), щодо перегляду якої за виключними обставинами звернувся ОСОБА_1 , є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні усіх позовних вимог, відповідно це судове рішення не підлягає примусову виконанню, а тому, у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, не може переглядатися за виключними обставинами
Також апеляційним судом зауважено, що пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 18 грудня 2024 року №11-р(ІІ)/2024 та, як наслідок, має значення лише для вирішення наступних справ та не може бути підставою для перегляду (зміни) правової позиції суду у спорі, щодо якого постановлене остаточне судове рішення.
У контексті вказаного Верховний Суд звертає увагу на те, що питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, уже неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду, у тому числі у правовідносинах щодо яких виник спір.
Так, у постанові від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18 об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду висловила позицію, згідно з якою судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання, а тому воно не може вважатися «не виконаним» у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами за указаної нормативної підстави.
У цій постанові також зазначено, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин і не доводить факту допущення судом помилки під час вирішення спору, адже на час виникнення спірних правовідносин і прийняття рішення суду першої інстанції положення відповідної норми були чинними та підлягали застосуванню.
Питання застосування наслідків установлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону чи іншого нормативно-правового акта також було предметом дослідження Великої Палати Верховного Суду у кримінальній справі №4819/49/19, у якій теж вирішувалася заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №4819/49/19, зокрема, зазначено, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, уже встановленої остаточним судовим рішенням.
Слід зазначити, що аналогічний підхід щодо застосування положень пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України Верховний Суд висловив, як у справі №440/4627/19 (постанова від 17 грудня 2023 року), так і під час розгляду заяв про перегляд за виключними обставинами судових рішень у справах за позовами прокурорів, що були звільнені з прокуратури, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», зокрема у справі №600/1450/20-а (ухвала від 13 квітня 2023 року), у справі №200/5229/20-а (ухвала від 27 квітня 2023 року), у справі №420/1255/21 (ухвала від 03 травня 2023 року), у справі №420/1319/21 (ухвала від 04 травня 2023 року), у справі №580/2313/20 (ухвала від 10 травня 2023 року), у справі №620/4397/20 (ухвала від 11 травня 2023 року), а також у справі №420/4589/20 (ухвала від 06 березня 2025 року), у справі №420/4572/20 (ухвала від 13 березня 2025 року)  та інших.
Висновки апеляційного суду в оскарженій ухвалі повністю узгоджуються із зазначеними висновками Верховного Суду.
Отже, Верховний Суд констатує, що суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, вірно застосував пункт 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, правильне її застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначеної норми процесуального права.
Ураховуючи, що зміст оскарженого рішення суду апеляційної інстанції свідчить про правильне застосування апеляційним судом норм процесуального права та не викликає сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання касаційної скарги необґрунтованою.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
Частиною другою статті 333 КАС України встановлено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
За такого правового регулювання та обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Керуючись статтями 328, 328, 333 КАС України,
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі №420/2859/21 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення Другої кадрової комісії, наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення за час вимушеного прогулу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                          М.В. Білак

                                                                                          І.В. Желєзний

                                                                                          Ж.М. Мельник-Томенко