ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/4546/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Ємця А.А.,
за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:
позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Політехавто-Б» - Фрідмана О.О., адвоката (ордер від 11.04.2024),
відповідача - Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Петрушевської О.В. (у порядку самопредставництва),

розглянув у відкритому судовому засіданні
касаційні скарги Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
на рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2024 (суддя              Привалов А.І.),
додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2024 (суддя Привалов А.І.),
постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 (головуючий суддя Алданова С.О., судді: Шапран В.В., Корсак В.А.) та
додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду                         від 31.03.2025
(головуючий суддя Алданова С.О., судді: Шапран В.В., Корсак В.А.)
у справі № 910/4546/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Політехавто-Б» (далі - Товариство, позивач)
до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент, відповідач, скаржник)
про визнання недійсним одностороннього правочину.
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
Товариство звернулася до суду з позовом до Департаменту про визнання недійсним одностороннього правочину, оформленого листом-повідомленням      від 22.11.2023 за № 053-13337 (далі - односторонній правочин) щодо дострокового розірвання договору про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва від 14.02.2017            № 45/17 (далі - договір перевезення) шляхом анулювання дозволу на такий вид перевезень.
Позовні вимоги мотивовані недійсністю спірного одностороннього правочину в силу вимог статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.06.2024 у справі № 910/4546/24 позов задоволено повністю.
Рішення місцевого суду мотивовано відсутністю підстав для анулювання Департаментом в односторонньому порядку дозволу на здійснення перевезень шляхом дострокового розірвання договору перевезення за встановлених обставин дотримання Товариством умов договору щодо технічних характеристик рухомого складу та не доведення Департаментом належними доказами зворотнього.
Згідно з додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2024 у цій справі судом задоволено заяву Товариства та стягнуто з відповідача на користь позивача 39 000 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 зі справи рішення суду першої інстанції, яке ухвалено по суті спору, та додаткове рішення місцевого суду залишені без змін.
Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду                  від 31.03.2025 у цій справі апеляційною інстанцією задоволено повністю заяву Товариства та стягнуто з відповідача на користь позивача 19 500 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційних скаргах відповідач, з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить Суд касаційні скарги задовольнити та:
- скасувати рішення місцевого суду, додаткове рішення місцевого суду та постанову апеляційного господарського суду у цій справі повністю і ухвалити нове рішення, яким провадження у справі закрити;
- скасувати додаткову постанову апеляційного господарського суду повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви позивача про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційні скарги
В обґрунтування підстав першої касаційної скарги Департамент, зокрема посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) (щодо оскарження постанови апеляційного господарського суду, якою залишені без змін рішення та додаткове рішення місцевого суду), зазначаючи про неврахування судами попередніх інстанції висновків, викладених: - у постановах Великої Палати Верховного Суду:                 від 04.06.2019 у справі №903/605/17; від 12.06.2019 у справі № 910/2175/18,          від 23.10.2019 у справі № 819/781/18, а також у постанові Верховного Суду:           від 21.11.2018 у справі № 826/13869/17 (у контексті висновків про те, що договір про організацію перевезень, укладений за наслідками проведеного органом виконавчої влади конкурсу, відповідає ознакам адміністративного договору, а отже відповідний спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства); - у постановах Великої Палати Верховного суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, у постанові об'єднаної палати Верховного Суду Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі                       № 922/445/19, а також у постановах Верховного Суду: від 01.08.2019 у справі         № 915/237/18; від 24.10.2019 та від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18,                   від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19; від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19 (щодо застосування норм статей 126, 129 ГПК України у контексті можливості обмеження судом розміру витрат на правничу допомогу з огляду на розумну необхідність судових витрат).
Крім того, вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 3, 6, 7, 14, 31, 43, 44 Закону України «Про автомобільний транспорт», пунктів 7, 10, 53 Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 03.12.2008 № 1081 (далі - постанова КМУ № 1081) та ін. у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України).
В обґрунтування підстав другої касаційної скарги (щодо оскарження додаткової постанови апеляційного господарського суду) Департамент посилається на    пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про неврахування судами попередніх інстанції висновків щодо застосування норм статей 126,         129 ГПК України (в аспекті необхідності врахування судом критеріїв необхідності, розумності, фактичності і неминучості при розгляду заяви про відшкодування адвокатських послуг, а також, що спір у цій справі є немайновим, а тому розмір правових витрат з огляду на розумну необхідність судових витрат для цієї справи може бути зменшено судом), викладених у постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та у постановах Верховного Суду: від 04.12.2018 у справі                    № 911/3386/17; від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18; від 01.12.2021                        № 910/20852/20.
Доводи інших учасників справи та розгляд клопотань
Товариство у відзивах на касаційні скарги проти їх доводів заперечило з посиланням, зокрема, на дотримання судами попередніх інстанцій матеріального та процесуального права, та просив касаційні скарги Департаменту залишити без задоволення, а оскаржувані судові акти - без змін. При цьому за змістом відзиву на першу касаційну скаргу вбачається, що позивач очікує понести у зв'язку з розглядом спору в суді касаційної інстанції судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 19 500 грн.
Крім того, в окремо поданому клопотанні (в межах строку на звернення з відзивом) позивач просив касаційне провадження за першою касаційною скаргою відповідача, з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України - закрити.
У судовому засіданні 15.05.2025 представник Товариства усно зробив заяву в порядку частини восьмої статті 129 ГПК України про намір подати докази понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у зв'язку з розглядом спору в суді касаційної інстанції протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду.
3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Рішення судів попередніх судових інстанцій мотивовані такими фактичними встановленими обставинами та висновками:
- між Товариством (перевізник) та Департаментом (організатор) 14.02.2017 укладено договір перевезення № 45/17, згідно з яким організатор надає перевізнику право на перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва, маршруту № 442, схема слідування маршруту ст.  м. «Політехнічний інститут» - Політехнічний пров. - вул. Борщагівська - вул. Гарматна - просп. Перемоги - ст.  м. «Політехнічний Інститут», довжина маршруту 7,1 км, кількість рухомого складу 10. Тип, клас та інші вимоги до рухомого складу: відповідного класу, обладнані двигунами, що відповідають нормам екологічної безпеки не нижче «ЄВРО-4»; пасажиромісткість повинна бути не менше 21 місця для сидіння пасажирів крім водія, з можливістю перевезення стоячих пасажирів, крім транспортних засобів, пристосованих для перевезення осіб з обмеженими фізичними можливостями; бути обладнаними не менше ніж двома входами/виходами для пасажирів з автоматичним відкриттям дверей (пункт 1.1. договору);
- перевізник зобов'язується не використовувати на маршруті транспортні засоби, які не відповідають визначеним у пункті 1.1. договору вимогам до рухомого складу (тип, клас та інші вимоги), та які за своїми технічними характеристиками є гіршими ніж ті, які були подані перевізником на конкурс щодо визначення перевізника на маршруті, враховуючи при цьому інвестиційні проекти-зобов'язання, подані перевізником на конкурс. Без згоди організатора не змінювати кількість, тип та клас рухомого складу на маршруті (пункти 2.3.8.-2.3.9. договору);
- відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про автомобільний транспорт» перевізник зобов'язується здійснити придбання автобусів, які відповідають умовам конкурсу, затвердженим наказом Департаменту                    від 17.11.2016 № Н-66 у строки: - до 15.12.2017 - 2 автобуси; - до 15.12.2018 -          2 автобуси; до 15.12.2019 - 2 автобуси; до 15.12.2020 - 2 автобуси; до 15.12.2021 - 3 автобуси (пункти 3.1.1.-3.1.5. договору);
- контроль за виконанням умов договору здійснюється організатором (уповноваженими представниками) на підставі пункту 56 постанови КМУ                № 1081 у порядку, передбаченому цим договором. Організатор має право здійснювати чергові та позачергові перевірки дотримання умов договору (пункти 4.1., 4.2. договору);
- виявлені під час перевірок порушення умов договору (невиконання або неналежне виконання зобов'язань перевізника за цим договором) фіксуються організатором (уповноваженими представниками) в акті (пункт 4.11. договору);
- контроль виконання перевізником інвестиційних зобов'язань здійснюється шляхом перевірки організатором (у будь-який з періодів, починаючи з дати, вказаної у пункті 3.1.1. договору до терміну закінчення дії останнього, визначеного у пункті 8.1. договору без попередження перевізника про перевірку) фактичної наявності автобусів, які відповідають умовам конкурсу, затвердженого наказом Департаменту від 17.11.2016 № H-66, задіяння вказаних автобусів на маршруті, визначеному у п. 1.1. договору, оформлення перевізником права власності (придбання відповідно до договору фінансового лізингу) на автобуси у строки, визначені пунктами 3.1.1.-3.1.5. договору відповідно (пункт 4.18, 4.21. договору);
- у випадку невиконання перевізником інвестиційних зобов'язань, передбачених розділом 3 договору (яким вважається один або декілька фактів у сукупності:          - не придбання перевізником автобусів, які відповідають умовам конкурсу, у строки та у кількості, визначені у пунктах 3.1.1.-3.1.5. договору відповідно; - не використання на маршруті, який визначений у пункті 1.1. договору, автобусів, які відповідають умовам конкурсу у строки та у кількості визначені у пунктах 3.1.1.-3.1.5. договору відповідно), організатор має право розірвати договір в односторонньому порядку відповідно до пункту 5.20. договору (пункти 4.19., 4.20.1.-4.20.2 договору);
- у випадку виявлення за результатами перевірки невиконання перевізником інвестиційних зобов'язань, уповноваженими особами організатора складається акт, що є підставою для розірвання договору у порядку, визначеному            пунктом 5.20. договору (пункт 4.22. договору);
- у випадку виявлення за результатами контролю недотримання умов договору щодо виконання перевізником інвестиційних зобов'язань, визначених у            пункті 3.1 договору, організатор має право в односторонньому порядку розірвати договір, попередивши про це перевізника не пізніше як за 6 календарних днів до передбачуваної дати розірвання договору, шляхом направлення перевізнику листа-повідомлення про розірвання договору. Цей договір вважається розірваним організатором достроково в односторонньому порядку через 5 календарних днів з дати відправки організатором, у порядку, передбаченому пунктом 4.17. договору, листа-повідомлення про розірвання договору (пункт 5.20 договору);
- додатковими угодами: - від 22.02.2022 № 1 до договору сторони внесли зміни до підпункту пункту 1.1. договору, зазначивши, що кількість рухомого складу становить вісім автобусів; - від 01.09.2022 № 2 до договору, сторони продовжили строк дії договору, виклавши пункт 8.1. у наступній редакції: «договір діє на період дії воєнного стану в Україні і протягом одного року з дня його припинення чи скасування»;
- листом від 16.06.2023 № 18 Товариство повідомило Департамент про перелік транспортних засобів, що використовуються на маршрутах 442 та 442Д, зокрема марки транспортних засобів «Рута 23» і «Рута 25F»;
- згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу марки «Рута 25F», такий класифікується за типом - загальний автобус - D, з повною масою                  4 700 кг, масою без навантаження 2 990 кг, кількістю сидячих місць 20, у т.ч.            2 місць для людей пріоритетної категорії, кількість стоячих місць - 4;
- 20.11.2023 Департамент провів позачергову перевірку дотримання перевізником умов договору, якою актом зафіксував не виконання перевізником інвестиційних зобов'язань, а саме: використання шести транспортних засобів Рута 25 F (з державними номерними знаками: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 . НОМЕР_5 , НОМЕР_6 ) пасажиромісткість яких менша 21 місця для сидіння пасажирів, що є порушенням умов пунктів 1.1., 2.3.8., 2.3.9., 3.1. договору. Зазначений акт підписаний представниками відповідача Шавановим Р.М. та Щербиною В.А. в односторонньому порядку з відміткою про надіслання такого поштою на адресу місцезнаходження Товариства;
- листом-повідомленням від 22.11.2023 № 053-18337 відповідач повідомив позивача про одностороннє дострокове розірвання договору перевезення з 02.12.2023;
Звертаючись із позовом про визнання вказаного одностороннього правочину недійсним, позивач зазначив, що умови пункту 1.1. договору стосовно кількості місць для сидіння пасажирів, крім водія, не поширюються на транспортні засоби пристосовані для перевезення пасажирів з обмеженими фізичними можливостями. Транспортні засоби Рута 25 F пристосовані для перевезення пасажирів з обмеженими фізичними можливостями, а тому на такі транспортні засоби не поширюється вимога щодо мінімальної кількості місць для сидіння пасажирів, отже, всі транспортні засоби позивача відповідають вимогам зазначеного пункту договору. Крім того, односторонній правочин вчинено заступником директора Кульбако В., який не уповноважений на вчинення такого правочину.
Судами попередніх інстанцій також встановлено, що:
- транспортні засоби марки «РУТА 25F» мають 2 місця для сидіння пріоритетної категорії осіб, тобто пристосовані для сидіння осіб з обмеженими можливостями, а тому на такі транспортні засоби не поширюються вимоги щодо мінімальної кількості місць для сидіння пасажирів, що визначено у пункті 1.1. договору перевезення. Отже, необґрунтованими є доводи відповідача про встановлене порушення вимог договору, а саме: пунктів 1.1., 2.3.8, 2.3.9. та 3.1., як і не доведено фактичної наявності визначених умовами договору перевезення підстав для вчинення Департаментом одностороннього розірвання договору, а також обґрунтованості таких підстав з огляду на встановлені обставини у цій справі;
- змістом вимог постанови КМУ № 1081 (підпункт 2 пункту 55 у редакції, діючої на момент прийняття оскаржуваного одностороннього правочину) не передбачає права на односторонню відмову від договору, а покладає на організатора обов'язок забезпечити дострокове розірвання договору, що має відбуватися відповідно до загальних положень договірного права та положень умов договорів. Можливість розірвання передбачена, але порядок такого розірвання має бути реалізовано шляхом звернення до суду, зважаючи на вимоги                               статті 651 ЦК України;
- в аспекті доводів Департаменту щодо непідвідомчості зазначеного спору господарським судам, то попередні судові інстанції врахували, що договір про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування включає як умови організаційного, так і майнового характеру, а тому йдеться про вирішення спору в договірних відносинах, які існують між замовником та перевізником, та виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності, оскільки зачіпають майнові інтереси перевізника, як контрагента договору. Водночас, предметом розгляду у цій справі не є дії Департаменту КМДА як суб'єкта владних повноважень і перевірка результату його дій під час реалізації покладених на нього управлінських функцій, а також відповідність нормам чинного законодавства таких дій і укладеного сторонами за результатами цих дій договору, що могло б свідчити про публічно-правовий, а не приватноправовий характер спірних правовідносин, а тому вказаний спір підвідомчій господарським судам України.
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності/відсутності підстав для визнання недійсним одностороннього правочину про скасування дозволу на здійснення перевезень шляхом дострокового розірвання договору перевезення.
В обґрунтування доводів першої касаційної скарги відповідач посилається, зокрема на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
Разом із цим, враховуючи запроваджені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 критерії оцінки подібності правовідносин, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відхиляє посилання скаржника на правові висновки, викладені у наведених ним постановах, зважаючи на таке.
Велика Палата Верховного Суду у справах: № 903/605/17 (предметом розгляду якої є визнання недійсними рішення конкурсного комітету, оформленого протоколом засідання конкурсного комітету про введення в дію рішення конкурсного комітету з визначення переможця на приміських та міжміських внутрішньобласних автобусних маршрутах у частині визнання переможцем   ФОП у конкурсі, що відбувся); № 910/2175/18 (про визнання незаконними та скасування рішення конкурсного комітету з проведення обласних конкурсів на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, віднесених до компетенції адміністрації та наказу начальника управління інфраструктури Київської ОДА про введення в дію зазначеного рішення, а також визнання недійсним договору про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування на виконання вказаних рішення та наказу); № 819/781/18 (про визнання протиправним та скасування наказу Управління регіонального розвитку, інфраструктури та дорожнього господарства Тернопільської ОДА про розірвання договору на перевезення пасажирів з ФОП та укладення відповідного договору з іншим ФОП), а також Верховний Суд у справі № 826/13869/17 (про визнання протиправними дій Департаменту щодо проведення перевірки виконання умов договорів про організацію перевезень пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування, а також про визнання протиправними та скасування рішень Департаменту про дострокове розірвання договорів про організацію перевезень пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування), - виходив з того, що предметом дослідження зазначених справ є дії суб'єкта владних повноважень і перевірка результатів його дій під час реалізації покладених на нього управлінських функцій, а також відповідність приписам чинного законодавства таких дій і укладених сторонами за результатами цих дій договорів, що має ознаки адміністративного, та свідчить про публічно-правовий, а не приватноправовий характер спірних правовідносин.
Водночас у справі, що розглядається, предметом спору є вимоги позивача про визнання недійсним одностороннього правочину Департаменту щодо дострокового розірвання договору перевезення у зв'язку з невиконанням (за твердженням Департаменту) інвестиційних зобов'язань перевізником (позивачем), який включає як умови організаційного, так і майнового характеру.
При цьому Верховний Суд враховує, що стаття 15 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачає, що інвестиційну політику на автомобільному транспорті, спрямовану на виконання положень загальнодержавних програм розвитку автомобільного транспорту реалізують органи виконавчої влади на конкурсних засадах у порядку, визначеному КМУ. Інвестиційні проекти на автомобільному транспорті реалізують суб'єкти господарювання шляхом використання своїх внутрішніх ресурсів, зовнішніх інвестиційних ресурсів, а також позичкових та залучених коштів. Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України регулюються Законом України «Про інвестиційну діяльність». Стаття 9 вказаного закону визначає, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода) або проспект цінних паперів (рішення про емісію цінних паперів). Втручання державних органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб'єктами інвестиційної діяльності зверх своєї компетенції не допускається.
У справі, яка переглядається, рішення конкурсного комітету з визначення переможця конкурсу на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах з підстав порушення процедури конкурсу та перевірка результату дій такого суб'єкта з реалізації покладених на нього управлінських функцій під час проведення конкурсу, а також відповідність приписам чинного законодавства таких дій і укладеного сторонами за результатами цих дій договору не оскаржується. Тобто у цьому випадку у справі № 910/4546/24 йдеться про вирішення спору у договірних відносинах, які існують між замовником та перевізником, та виникають у зв'язку зі здійсненням господарської (інвестиційної) діяльності щодо належного виконання інвестиційних зобов'язань перевізника за договором (у т.ч. пункту 3.1. договору), оскільки зачіпають майнові інтереси перевізника, як контрагента договору.
Так, судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено, що 20.11.2023 Департамент провів позачергову перевірку дотримання перевізником умов договору, якою актом зафіксував не виконання перевізником інвестиційних зобов'язань, а саме: використання шести транспортних засобів Рута 25 F (з державними номерними знаками: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 . НОМЕР_5 , НОМЕР_6 ) пасажиромісткість яких менша 21 місця для сидіння пасажирів, що є порушенням умов пунктів 1.1., 2.3.8., 2.3.9., 3.1. договору.
Листом-повідомленням від 22.11.2023 № 053-18337 відповідач повідомив позивача про одностороннє дострокове розірвання договору про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування міста Києва від 14.02.2017 № 45/17 з 02.12.2023.
Судами попередніх інстанцій у розгляді цієї справи встановлено, що транспортні засоби марки «РУТА 25F» мають 2 місця для сидіння пріоритетної категорії осіб, тобто для сидіння осіб з обмеженими можливостями, на такі транспортні засоби не поширюються вимоги щодо мінімальної кількості місць для сидіння пасажирів, що визначено у п. 1.1. договору перевезення. У зв'язку із чим суди дійшли висновку про необґрунтованість доводів Департаменту про використання перевізником відповідних транспортних засобів Рута 25 F з порушенням умов пунктів 1.1., 2.3.8., 2.3.9., 3.1. договору перевезення.
У справі № 910/4546/24 також встановлено, що проведення позачергової перевірки у спірних правовідносинах обґрунтовано правом Департаменту здійснювати таку перевірку згідно з  умовами договорів про організацію перевезень пасажирів (пункти 4.2., 4.11.-4.18., 4.19., 4.20. жоговору). При цьому обставин, які свідчили б, що Департамент у спірних правовідносинах діяв безпосередньо реалізовуючи зобов'язання організатора щодо дострокового розірвання договору згідно з окремо визначеної процедури врегульованої підпунктом 2 пункту 55 Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2008 № 1081 судами не встановлено.
Отже, Департамент у зазначених спірних правовідносинах враховуючи предмет, підстави та зміст спірних правовідносин у справі № 910/4546/24, діяв саме як сторона правочину, а не як суб'єкт владних повноважень.
Аналогічний підхід до оцінки подібності правовідносини щодо застосування висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі           № 903/605/17 щодо визначення природи (господарські або адміністративні) у відношенні до спірних договорів про організацію перевезень пасажирів висловлено у постанові Верховного Суду № 922/1203/23. Верховним Судом у вказаній справі, зокрема, зазначено, що договір про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування включає як умови організаційного, так і майнового характеру. Під час оцінки подібності зокрема до справи № 903/605/17 відповідно до висновків самої Великої Палати (ухвала у справі від 16.01.2024 № 922/1203/23) необхідно враховувати предмет та зміст позовних вимог.
При цьому зі змісту позовної заяви у справі № 910/4546/24 вбачається, що звертаючись до суду у справі яка переглядається, позивач прямо зазначав, що предметом розгляду у цій справі не є дії Департаменту, як суб`єкта владних повноважень, а предмет цього спору стосується виключно питання виконання умов договору та наявності/відсутності у відповідача підстав для його одностороннього розірвання. Свої доводи позивач обґрунтовував нормами цивільного законодавства, зокрема статтями 241, 525-526 ЦК України та відповідними пунктами умов укладеного правочину.
Отже, доводи відповідача про те, що спірні правовідносини містять ознаки виключно адміністративного спору є помилковими, а зазначені скаржником справи з урахуванням предмета і підстав поданого позову не є подібними до спірних правовідносин за змістовним критерієм.
Зважаючи на те, що наведена відповідачем підстава касаційного оскарження за першою касаційною скаргою, передбачена пунктом 1 частини другої                  статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.
У поданій касаційній скарзі Департамент посилається також на пункт 3        частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду стосовно застосування статей 3, 6, 7, 14, 31, 43, 44 Закону України «Про автомобільний транспорт», пунктів 7, 10, 53 постанови КМУ № 1081 та ін. у подібних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі                           № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Отже, формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може здійснюватися поза визначеними                       статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Слід зазначити, що висновки Верховного Суду відносно питання застосування норми матеріального права, яка зазначені скаржником, у подібних правовідносинах, ураховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц, відсутні.
Водночас у зазначеному контексті Верховний Суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. При цьому крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов'язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Разом з тим Верховний Суд вважає, що у справі, яка розглядається, відсутні підстави для формування висновку Верховного Суду із зазначеного скаржником питання (статей 3, 6, 7, 14, 31, 43, 44 Закону України «Про автомобільний транспорт», пунктів 7, 10, 53 постанови КМУ № 1081 та ін. у подібних правовідносинах), оскільки судами попередніх інстанцій достеменно встановлено обставини дотримання перевізником положень договору та постанови КМУ           № 1081, зокрема щодо здійснення перевезення пасажирів на маршруті із забезпеченням використання автобусів, які відповідають зазначеним умовам законодавства про транспортні перевезення пасажирів та умовам договору стосовно пасажиромісткості, класу, технічними та екологічними показниками, відправлення. При цьому судами встановлено, що транспортні засоби, які використовувалися позивачем на виконання умов договору перевезення пристосовані для перевезення пасажирів з обмеженими фізичними можливостями, а тому на такі транспортні засоби не поширюються вимоги щодо мінімальної кількості місць для сидіння пасажирів, що визначено у пункті 1.1. договору перевезення. Отже, необґрунтованими є доводи відповідача про встановлене порушення вимог договору, а саме пунктів 1.1., 2.3.8, 2.3.9. та 3.1., як і не доведено фактичної наявності визначених умовами договору перевезення підстав для вчинення Департаментом одностороннього розірвання договору, а також обґрунтованості таких підстав з огляду на встановлені обставини у цій справі, за умов зокрема й недотримання відповідачем процедури попередження перевізника про недопущення повторного встановлення факту виявленого порушення.
Доводи скаржника в цій частині фактично зводяться до спонукання Верховного Суду для встановлення інших обставин справи та надання іншої оцінки вказаним доказам, наявним у матеріалах справи, на підставі оцінки яких суди першої та апеляційної інстанцій встановили фактичні обставини справи, що з огляду на вимоги статті 300 ГПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції не належить до повноважень Верховного Суду.
За таких обставин, відповідно підстава касаційного оскарження, обґрунтована з посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження, а тому Суд дійшов висновку про необґрунтованість поданої першої касаційної скарги та про відсутність підстав для скасування судових рішень попередніх інстанцій із зазначеної підстави.
Стосовно доводів першої касаційної скарги на постанову суду апеляційної інстанції, яка ухвалена за результатом апеляційного перегляду додаткового рішення господарського суду та другої касаційної скарги на додаткову постанову апеляційного господарського суду, Верховний Суд зазначає таке.
Зазначеними постановою апеляційного господарського суду (за результатом перегляду додаткового рішення місцевого суду) повністю задоволено заяву позивача щодо стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у сумі 39 000 грн, а додатковою постановою апеляційного господарського суду повністю задоволено заяву позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції у сумі 19 500 грн.
В обґрунтування своїх доводів першої касаційної скарги в цій частині (щодо оскарження додаткового акта місцевого суду, переглянутого судом апеляційної інстанції) та другої касаційної скарги (щодо оскарження додаткової постанови апеляційної інстанції) Департамент посилається на те, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України). Практична ж реалізація згаданого принципу щодо відшкодування витрат, зокрема на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;           3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).
Отже, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є принципом господарського судочинства, а статті 123, 129 ГПК України - нормами процесуального права, які регламентують види судових витрат, розподіл судових витрат та визначають оптимальний порядок застосування.
При цьому Суд зазначає, що приписи статей 126, 129 ГПК України є універсальними у правовідносинах при розподілі витрат, пов'язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката, за результатами розгляду справи (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду       від 06.03.2024 у справі № 905/1840/21).
Стаття 16 ГПК України вказує, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 вказаного Закону).
Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. При цьому згідно з частинами першою та другою статті 126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:              1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в т.ч. гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому суд не зобов'язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Отже, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому згідно зі статтею 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 ГПК України.
Так, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суд апеляційної інстанції, з огляду на визначені частинами п'ятою-сьомою, дев'ятою статті 129 ГПК України критерії, з урахуванням складності та значення справи для сторін, дійшов висновку про повне задоволення заяви позивача. При цьому судом відзначено, що наведений представником позивача розрахунок витрат на професійну правничу допомогу у першій та другій інстанціях є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).
Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для відмови в задоволенні заяви позивача.
При цьому колегія суддів звертається до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі                              № 373/2054/16-ц, за змістом якого, якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена судом першої та/або судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновків щодо застосування норм права у постановах Верховного Суду у справах: № 922/445/19; № 911/3386/17; №910/2170/18;               № 910/20852/20, № 922/1964/21; № 915/237/18; № 905/1795/18; № 922/2685/19;     № 904/3583/19, адже застосування судами попередніх інстанції у цій справі норм права при здійсненні розподілу витрат на професійну правничу допомогу як в суді першої, так і в суді другої інстанції, не суперечить жодному з вказаних скаржником висновків суду касаційної інстанції. Посилання скаржника носять декларативний характер, не підтверджені відповідними доказами згідно матеріалів справи, відповідно до змісту аргументів оскарження в цій частині є суб'єктивною оцінкою відповідача. Водночас зі змісту додаткового рішення місцевого суду (яке переглянуто судом апеляційної інстанції) вбачається, що зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу, здійснена в межах його дискреційних повноважень, є співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, беручи до уваги час на підготовку матеріалів до судового засідання, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі. Суд першої інстанції з урахуванням вказаного виснував, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову.
Суд наголошує, що положення статей 126, 129 ГПК України є універсальними у правовідносинах при розподілі витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката, що підтверджується сталою практикою Верховного Суду, зокрема і наведеними вище постановами, на які посилається скаржник, так і наведеними у цих постановах висновками.
Водночас, Верховний Суд при касаційному перегляді оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду, яка ухвалена за результатом апеляційного перегляду додаткового рішення господарського суду не виявив у діях попередніх інстанцій порушень приписів статей 126, 129, 221, 244 ГПК України, неправильного застосування норм процесуального права, які б призвели до ухвалення судами незаконних рішень, а додатково перевіряти докази з огляду приписи                   статті 300 ГПК України Верховний Суд не має права.
В аспекті доводів скаржника викладених у другій касаційній скарзі (щодо оскарження додаткової постанови суду апеляційної інстанції) стосовно неврахування апеляційною інстанцією предмета спору, який у спірних правовідносинах є немайновим, що, на думку Департаменту, може обмежити розмір правових витрат з огляду на розумну необхідність таких витрат для цієї справи.
Верховний Суд звертає увагу відповідача, що у своїх доводах останній не враховує, що пропорційність, яка застосовується судами у розподілі судових витрат не пов'язується виключно з кількісним аспектом (ціною задоволених позовних вимог) і визначається через співвідношення між поставленою метою позову (заяви) в цілому (захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права та законного інтересу), конкретними матеріально-правовими вимогами, як способами її досягнення та отриманим результатом. Отже, висновки щодо невідповідності критерію «розумної необхідності» таких витрат для позивача ґрунтуються на помилковому звуженні ним змісту принципу пропорційності, який застосовується до розподілу судових витрат.
Що стосується аргументів скаржника, викладених у другій касаційній скарзі (про неврахування апеляційним судом того, що правова позиція представника позивача у справі № 910/4546/24 в судах першої, апеляційної інстанції не змінювалась; оскільки адвокату не потрібно було вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини), то Суд погоджується із такими аргументами, оскільки зазначені обставини підтверджено матеріалами справи.
Водночас Суд часткового погоджується також із доводами скаржника про те, що висновок суду апеляційної інстанції стосовно повного задоволення заяви позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу в апеляційній інстанції у сумі 19 500 грн є помилковим, оскільки такий розмір не відповідає в повній мірі критеріям співмірності, необхідності, розумності, фактичності і неминучості.
Так, зокрема, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи спірну додаткову постанову врахував такі види послуг, наданих адвокатом Товариству у суді апеляційної інстанції: 1) вивчення, аналіз апеляційної скарги Департаменту у справі                    № 910/4546/24 - витрачено 2 год часу; 2) підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача - витрачено 3 год часу; 3) підготовка та подання заперечень проти долучення до матеріалів справи письмових пояснень відповідача - витрачено 1 год часу; 4) підготовка та подання клопотання про залишення без розгляду додаткових пояснень та долучених до них доказів, поданих відповідачем - витрачено 1 год часу; 5) участь у судових засіданнях 04.11.2024 та 24.02.2025 в Північному апеляційному господарському суді - витрачено 3 год часу. Всього витрачено робочого часу - 10 год.
Однак Верховний Суд зауважує, що апеляційною інстанцією не враховано обставини, за яких послуги за пунктами: 1 (вивчення, аналіз апеляційної скарги Департаменту у справі № 910/4546/24) та 2 (підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача) - є такими, що безпосередньо поглинаються послугами визначеними пунктом 2; а послуги за пунктами: 3 (підготовка та подання заперечень проти долучення до матеріалів справи письмових пояснень відповідача) та 4 (підготовка та подання клопотання про залишення без розгляду додаткових пояснень та долучених до них доказів, поданих відповідачем) - є такими, що безпосередньо поглинаються послугами визначеними пунктом 4.
При цьому Верховний Суд враховує вимоги частини п'ятої                                     статті 161 ГПК України, за змістом якої суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне. 
Верховний Суд враховує також, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Зазначені критерії, які мають бути дотримані при вирішенні питання про відшкодування судових витрат, є усталеними у судовій практиці Верховного Суду та викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду                      від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та від 07.07.2021 у справі                               № 910/12876/19. Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).
Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Водночас у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При цьому у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами         (частина п'ята статті 126 ГПК України).
Суд враховує, що 04.03.2025 на адресу апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в яких Департамент просив зменшити витрати на оплату правничої допомоги у справі № 910/4546/24. Відповідач вказував, що підраховані витрати заявлені представником позивача, не містять критеріїв розумності та значно перевищені. Тому, відповідач просив у задоволенні заяви представника Товариства про стягнення з Департаменту витрат на професійну правову допомогу у такому розмірі - відмовити.
Суд апеляційної інстанції, досліджуючи обґрунтованість заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, залишив поза увагою, частково обґрунтовані доводи клопотання відповідача про необхідність зменшення таких витрат на оплату правничої допомоги
З огляду на викладене, доводи касаційної скарги Департаменту знайшли часткове підтвердження (щодо оскарження додаткової постанови апеляційного господарського суду).
Доводи Товариства, викладені у відзиві на другу касаційну скаргу Департаменту щодо законності, обґрунтованості додаткової постанови апеляційного господарського суду стосовно заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, її ухвалення з додержанням норм процесуального права, Суд відхиляє, з огляду на мотиви, викладені у цій постанові.
За таких обставин, суд касаційної інстанції зазначає, що доводи першої касаційної скарги (щодо оскарження постанови апеляційного господарського суду, якою переглянуто додаткове рішення суду першої інстанції та додаткової постанови апеляційного господарського суду) не знайшли свого підтвердження та відхиляються Судом, оскільки касаційною інстанцією не встановлено порушення судами попередніх інстанцій норм права, як необхідної передумови для скасування ухвалених судових рішень, а, отже, підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.
Водночас, виходячи із повноважень суду касаційної інстанції відповідно до       статті 300 ГПК України, оцінивши доводи заяви позивача про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, заперечення відповідача, враховуючи зміст видів правничої допомоги, керуючись статтями 126, 129 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що додаткову постанову суду апеляційної інстанції у справі № 910/4546/24 слід змінити, з мотивів викладених у цій постанові, стягнувши з Департаменту на користь Товариства 9 750 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
За змістом частини першої статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення (частина друга статті 311 ГПК України).
З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи відповідача, викладені у його другій касаційній скарзі, частково знайшли своє підтвердження та частково спростовують висновки суду апеляційної інстанції (щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції), а тому другу касаційну скаргу Департаменту слід задовольнити частково.
Водночас з огляду на викладене, визначених процесуальним законом підстав для скасування/зміни судових рішень попередній інстанцій (щодо оскарження рішення та додаткового рішення місцевого суду, переглянутих постановою апеляційної інстанції) не вбачається.
З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції Суд вважає, що касаційне провадження за першою касаційною скаргою Департаменту (щодо перегляду спірних судових актів, ухвалених по суті спору) у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, - касаційну скаргу 1 слід залишити без задоволення.
Судові витрати
Судовий збір, сплачений за подання першої касаційної скарги відповідачем у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на нього, оскільки Суд касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою (щодо перегляду спірних судових актів, ухвалених по суті спору) у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закриває, а в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, касаційну скаргу 1 залишає без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін.
Оскільки за подання другої касаційної скарги Департаментом на додаткову постанову апеляційного господарського суду, якою стягнуто судові витрати на відшкодування судових витрат позивача за розгляд справи в апеляційній інстанції, судовий збір не справляється, відповідно Судом не розподіляється.
Керуючись статтями 129, 296, 300, 301, 308, 309, 311, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва                     від 20.06.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду              від 24.02.2025 у справі № 910/4546/24 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - закрити.
2. Касаційну скаргу Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 у справі № 910/4546/24 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - залишити без задоволення.
3. Касаційну скаргу Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2025, яка ухвалена за результатом апеляційного перегляду додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2024 у справі № 910/4546/24, - залишити без задоволення.
4. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2024, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 у справі № 910/4546/24 залишити без змін.
5. Касаційну скаргу Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі № 910/4546/24 задовольнити частково, з мотивів викладених у цій постанові.
6. Додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду                    від 31.03.2025 у справі № 910/4546/24 змінити.
7. Стягнути з Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Політехавто-Б» 9 750 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
8. У решті додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду      від 31.03.2025 у справі № 910/4546/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                          І. Колос

Суддя                                                                                          І. Бенедисюк

Суддя                                                                                          А. Ємець