ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року 
м. Київ
cправа №  920/1481/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.
за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.
та представників
позивача: Коваленко О.І. (в режимі відеоконференції),
відповідача: Маринушкін    А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Буринської міської ради 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 
та рішення Господарського суду Сумської області від 24.12.2024
у справі № 920/1481/23          
за позовом Селянського (фермерського) господарства «Лан»
до Буринської міської ради
про поновлення договору оренди землі,

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2023 року Селянське (фермерське) господарство «Лан» звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Буринської міської ради про визнання укладеною між Буринською міською радою та Селянським (фермерським) господарством «Лан» додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки від 27.12.2016 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5920986000:06:002:0251 площею 3,9196 га на території Буринської міської ради Конотопського району (колишньої Слобідської сільської ради Буринського району) Сумської області (номер запису про речове право в державному реєстрі прав 18513852 від 28.12.2016).
Рішенням Господарського суду Сумської області від 24.12.2024 (суддя Джепа Ю.А.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 (колегія суддів у складі: Мальченко А.О. - головуючий, Козир Т.П., Скрипка І.М.), позов задоволено. Визнано укладеною між Буринською міською радою та Селянським (фермерським) господарством «Лан» додаткову угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки від 27.12.2016 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5920986000:06:002:0251 площею 3,9196 га на території Буринської міської ради Конотопського району (колишньої Слобідської сільської ради Буринського району) Сумської області (номер запису про речове право в державному реєстрі прав 18513852 від 28.12.2016) на тих самих умовах і той самий строк в редакції, викладеній у резолютивній частині даного рішення. 
Судами обох інстанцій встановлено, що 27.12.2016 між Головним управлінням Держгеокадастру в Сумській області (орендодавець) та СФГ «Лан» укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до п. 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) загальною площею 3,9196 га, в тому числі під господарськими будівлями і двором 3,9196 га, кадастровий номер 5920986000:06:002:0251, яка розташована за межами населених пунктів на території Слобідської сільської ради Буринського району Сумської області.
Згідно з п. 3 договору на земельній ділянці розміщені об`єкти нерухомого майна, а також інші об`єкти інфраструктури.
Відповідно до п. 8 договору його укладено на 7 (сім) років. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Відповідно до п. 9 договору орендна плата вноситься орендарем у наступних формах та розмірах: у грошовій формі безготівково, у розмірі 8 (вісім) відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної власності на рік. Станом на момент укладення цього договору сума орендної плати, що вноситься орендарем за використання земельної ділянки, складає 9 227, 26 грн на рік.
У п. 32 договору сторони погодили, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємного згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується в судовому порядку.
Згідно з п. 33 договору його дія припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до п. 34 договору його дія припиняється за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, встановлених законом.
Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається у разі систематичної несплати (більше трьох місяців) орендної плати (п. 35 Договору).
Відповідно до акта приймання-передачі від 27.12.2016 земельна ділянка з кадастровим номером 5920986000:06:002:0251 була передана орендареві.
21.09.2023 позивач звернувся до відповідача з клопотанням про продовження договору оренди      разом додатками до клопотання, в тому числі проектом додаткової угоди та витягом з нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Позивачем, при цьому, було запропоновано внесення змін до договору, а саме:
Пункт 4 викласти у такій редакції: «Форма власності - комунальна». Пункт 5 викласти у такій редакції: «Нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 18.09.2023 року становить 112 930, 51 грн (сто дванадцять тисяч дев`ятсот тридцять гривень коп.)». У пункті 8 слова «Договір укладено на 7 (сім) років» замінити на «Договір укладено строком на 14 років». Пункт 9 викласти у такій редакції: «Орендна плата вноситься Орендарем у наступних формах та розмірах грошовій формі безготівково, у розмірі 15 (п`ятнадцяти) відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік. Станом на 18.09.2023 сума орендної плати, що вноситься Орендарем за використання земельної ділянки, складає 16 939, 58 грн на рік».
24.10.2023 отримано відповідь від відповідача про те, що депутатами міської ради не підтримано відповідний проект рішення.
20.11.2023 позивач повторно звернувся до відповідача з клопотанням про поновлення дії договору оренди землі на новий строк, з додатками в тому числі: проектом додаткової угоди наступного змісту:
Пункт 1 договору викласти у такій редакції: «Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку комунальної власності сільськогосподарського призначення (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) загальною площею 3,9196, кадастровий номер 5920986000:06:002:0251, яка розташована за межами населених пунктів на території Буринської міської ради Конотопського району (колишньої Слобідської сільської ради Буринського району) Сумської області». Пункт 4 викласти у такій редакції: «Форма власності - комунальна». Пункт 5 викласти у такій редакції: «Нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 18.09.2023 становить 112 930, 51 грн (сто дванадцять тисяч дев`ятсот тридцять гривень 51 коп.)». У пункті 8 слова «Договір укладено на 7 (сім) років.» замінити на «Договір укладено строком на 14 років». Пункт 9 викласти у такій редакції: «Орендна плата вноситься Орендарем у наступних формах та розмірах: у грошовій формі безготівково, у розмірі 15 (п`ятнадцяти) відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік. Станом на 18.09.2023 сума орендної плати, що вноситься Орендарем за використання земельної ділянки, складає 16 939, 58 грн (шістнадцять тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять гривень 58 копійок) на рік».
11.12.2023 позивач отримав відповідь від відповідача про те, що депутатами міської ради не підтримано відповідний проект рішення про внесення змін до договору.
Також 19.12.2023 позивач отримав листа від відповідача про необхідність утриматися від вчинення дій, які б перешкоджали Буринській міській раді після закінчення строку дії договору використовувати належну на праві комунальної власності земельну ділянку за кадастровим номером 5920986000:06:002:0251, загальною площею 3,9196 га, яка знаходиться на території Буринської міської ради.
Звертаючись з позовом у даній справі Селянське (фермерське) господарство «Лан» вказувало на продовження користування земельною ділянкою, що є предметом договору оренди від 27.12.2016, відсутність заперечень орендодавця протягом місяця з дати закінчення строку дії договору, на належне виконання ним, як орендарем, усіх обов`язків за договором оренди. Проект додаткової угоди, вміщеної до позову, містить умови про поновлення договору оренди землі від 27.12.2016 щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5920986000:06:002:0251 площею 3,9196 гектара на території Буринськокої міської ради Конотопського району (колишньої Слобідської сільської ради Буринського району) Сумської області, на той самий строк - на 7 (сім) років і на тих самих умовах, які були передбачені договором оренди землі від 27.12.2016.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказував на недотримання орендарем порядку поновлення строку дії договору, встановленого ст. 33 Закону України «Про оренду землі», направленням Радою листа 19.12.2023 про відмову у поновленні договору оренди землі від 27.12.2016, а також прийняттям Радою у подальшому рішення про припинення дії договору.
Задовольняючи позові вимоги місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про дотримання орендарем процедури повідомлення орендодавця про намір поновлення дії договору оренди та відсутності з боку орендодавця дій, які б свідчили про добросовісне виконання ним обов`язку щодо своєчасного та у встановлений законом спосіб реагування на пропозицію орендаря поновити укладений між ними договір оренди. При цьому судами відхилено доводи відповідача про те, що позивач звертався до Ради із заявами про внесення змін до договору оренди, а також про пролонгацію договору з одночасним внесенням змін до договору, і такі зміни не були підтримані Радою, що свідчить про недосягнення згоди між сторонами щодо істотних умов договору та припинення переважного права орендаря на поновлення договору, оскільки, по-перше, Радою було проігноровано ці заяви позивача, їх не було розглянуто та не надано мотивованої відмови як щодо неможливості поновлення договору на нових умовах, так і поновлення дії договору у цілому, а, по-друге, направлення цих заяв здійснювалось за однією, з двох окремих процедур поновлення дії договору, передбачених   ст. 33 Закону України «Про оренду землі», а саме у порядку ч.ч. 1-5   ст. 33 Закону України «Про оренду землі». Разом з цим, суди дійшли висновку про наявність підстав для поновлення дії договору оренди у порядку, визначеному ч. 6   ст.33 Закону України «Про оренду землі».
Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів, відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та зазначає, що судами не застосовано правові висновки Верховного Суду щодо розгляду клопотання орендаря про поновлення договору оренди землі та обґрунтованості відмови орендодавця у поновленні договору оренди землі. Також судами не враховано, що «мовчазна згода» орендодавця має бути об`єктивно доведеною, а не «презюмованою» через політичний процес, а також те, що реалізація позиції Буринської міської ради щодо відмови в поновленні договору оренди землі відбулася через не підтримання проекту рішення щодо поновлення такого договору оренди землі та надсилання листа про відмову в поновленні договору оренди землі. Зазначає, що позивач в обох своїх зверненнях (від 21.09.2023 та 20.11.2023) не вимагав поновлення спірного договору оренди землі на тих самих умовах, а вимагав поновлення з внесенням істотних змін (строк, плата, форма власності). Отже, суди першої та апеляційної інстанції у своїх рішеннях неправильно застосували положення ст. 33 Закону України «Про оренду землі», що потягло за собою прийняття незаконного рішення. При цьому відсутність між сторонами згоди щодо поновлення договору оренди шляхом внесення до нього змін виключає можливість задоволення позову, Рада також вважає, що суд, постановивши рішення про укладення додаткової угоди, вирішив питання, які віднесено до виключної компетенції Ради, з огляду на вимоги п. 34 ч. 1   ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - судом апеляційної інстанції не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 11.09.2018 № 712/10864/16-а (11-518апп18); від 21.09.2022 у справі №926/2720/21, від 09.07.2019 № 908/2315/18, від 27.06.2019 у справі №923/925/18, від 18.03.2019 у справі №908/1163/17, від 18.03.2019 у справі №908/1165/17 та від 18.03.2019 у справі №910/1166/17. Крім цього, суди першої та апеляційної інстанцій не правильно застосували правові позиції Великої Палати Верховного Суду щодо розгляду клопотання орендаря про поновлення договору оренди землі та обґрунтованості відмови у поновленні договору оренди землі, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема: у справах № 903/1030/19, № 313/350/16-ц, № 159/5756/18.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.04.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 20.05.2025 та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу до 12.05.2025.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 29.04.2025 від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін. Посилається на помилковість доводів відповідача, відмінність правовідносин у справах, які визначені в якості підстави касаційного оскарження відповідачем, з тими, що виникли у справі № 920/1481/23, та правильність висновків судів попередніх інстанцій. Також повідомляє, що орієнтовний розрахунок судових витрат складається із витрати на правничу допомогу у сумі 20 000 грн, а що докази, що підтверджують витрати, які понесла сторона, будуть подані до суду протягом 5 днів після ухвалення рішення суду.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 14.04.2025 від відповідача надійшла відповідь на відзив на касаційну скаргу, у якому Рада вказує на те, що суди допустилися істотної помилки, ототожнивши два різні за своєю правовою природою поняття: рішення ради як нормативно-правовий акт, необхідний для позитивного волевиявлення щодо поновлення договору на тих самих умовах (яке в даному випадку не ініціювалося позивачем і, відповідно, не могло бути предметом розгляду), та заперечення орендодавця, передбачене ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», яке є реакцією на запропоновані зміни до договору, тобто реалізацією права відмовитись від нових умов. При цьому фактичний склад, передбачений ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», у справі відсутній, а висновки судів про його наявність є передчасними, необґрунтованими та такими, що вийшли за межі диспозитивності волевиявлення сторін, замінивши юридичний зміст правовідносин нав`язаною судом конструкцією.
Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків. 
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі  № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі  № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)
При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Так, у справі № 712/10864/16-а ПП "ІБК "Будгарант" звернулося до суду з позовом, у якому просило зобов`язати відповідача внести зміни в рішення Черкаської міськради від 28.12.2005 № 8-962 "Про надання Приватному підприємству "Інвестиційно-будівельна компанія "Будгарант" земельної ділянки в оренду на перехресті вул. Козацької та вул. Героїв Дніпра", а саме викласти абзац другий пункту 2 в такій редакції: "За основним цільовим призначенням земельні ділянки з кадастровими номерами 7110136400:01:013:0015 та 7110136400:01:013:0023 віднести до земель житлової та громадської забудови. Земельну ділянку з кадастровим номером 7110136400:01:013:0022 за основним цільовим призначенням віднести до земель водного фонду".
Соснівський районний суд м. Черкас постановою від 10.10.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017, позов задовольнив: зобов`язав міськраду внести зазначені вище зміни в рішення від 28.12.2005.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що оскільки на одній земельній ділянці можуть бути визначені лише одне цільове призначення та один вид використання, на момент відведення спірної земельної ділянки остання до жодної категорії земель не належала, віднесення її відповідачем до земель водного фонду відбулося без розробки відповідного проекту землеустрою, а використання її за призначенням, для якого здійснювалося відведення земельної ділянки, неможливе внаслідок допущення міськрадою помилки, то належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача внести відповідні зміни у власне рішення.
Велика Палата Верховного Суду переглядаючи судові рішення у справі №   712/10864/16-а постановою від 11.09.2018 постанову Соснівського районного суду м. Черкас від 10.10.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12. 2017 скасувала, ухвалила нове рішення, яким у задоволенні відмовила.
У своїй постанові суд касаційної інстанції зазначив, що зміна цільового призначення земель комунальної форми власності є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування, яка проводиться на підставі відповідних проектів устрою, що мають затверджуватись рішенням уповноваженої ради у встановленому законом порядку.
Суд касаційної інстанції зауважив, що суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема, про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі. Тобто суди не можуть підміняти інші органи влади та зобов`язувати уповноважений орган прийняти рішення визначеного судом змісту.
Отже, зобов`язання судом органів місцевого самоврядування внести певні зміни до рішення міської ради за відсутності відповідного волевиявлення таких органів є порушенням його виключної, передбаченої Конституцією України, компетенції на здійснення права власності та управління землями, яке підлягає захисту. 
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду встановила неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права при ухваленні судових рішень.
Разом з тим предметом розгляду справи № 920/1481/23, що переглядається, є поновлення договору оренди землі.
З викладеного слідує, що правовідносини у справах № 712/10864/16-а та №   920/1481/23 різняться за суб`єктним складом учасників, об`єктами та предметами правового регулювання, умовами застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин), а також обґрунтуванням позовних вимог, а саме щодо порушених прав позивачів, що свідчить про неподібність наведених справ. 
Також скаржник в якості підстави касаційного оскарження посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 09.07.2019 у справі № 908/2315/18, від 27.06.2019 у справі № 923/925/18, від 18.03.2019 у справі № 908/1163/17, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17 та від 18.03.2019 у справі № 910/1166/17. Водночас колегія суддів відхиляє посилання на них, оскільки питання застосування статті 33 Закону України "Про оренду землі" неодноразово були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду внаслідок чого сформовані як висновки щодо застосування цієї норми права (див. постанови від 22.09.2020 у справі № 159/5756/18, від 22.09.2020 у справі № 313/350/16-ц, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19), так і усталена практика Верховного Суду щодо розгляду цієї категорії спорів.
Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 159/5756/18 здійснено відступ від висновку Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, викладеного у постанові від 10.09.2018 у справі № 920/739/17, а саме стосовно тверджень про необов`язковість повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з надсиланням проекту додаткової угоди для виникнення підстави поновлення договору, передбаченої ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі». При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що статтею ЗЗ   Закону України «Про оренду землі»   було визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони в цих правовідносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому законодавець ототожнив поняття «переважне право на укладення договору      оренди      землі      на      новий      строк» та «поновлення договору оренди землі», використовуючи конструкцію «поновлення договору оренди землі» як для підстави такого поновлення, передбаченої частинами першою-п`ятою, так і для підстави, передбаченої частиною шостою цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.
Так, дійсний орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин. Маючи такий намір, він (орендар) зобов`язаний до закінчення строку оренди землі (у строки, визначені ч. 2   ст. 33 вказаного Закону) повідомити про це орендаря та надіслати проект додаткової угоди. Мета такого повідомлення - запобігання укладення орендодавцем договору оренди з іншою особою у зв`язку з відсутністю в нього інформації про наявність наміру в дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини. При цьому таке завчасне повідомлення з надсиланням проекту додаткової угоди є передумовою для зміни сторонами умов договору оренди під час його поновлення (укладення на новий строк). Орендодавець, розглянувши у місячний термін таке повідомлення і проект додаткової угоди, за необхідності узгодивши з орендарем істотні умови, зобов`язаний або укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, або повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору оренди землі шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте рішення (ч.ч. 1-5   ст. 33 Закону України «Про оренду землі»).
У разі, якщо орендодавець   протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві такого листа-повідомлення про наявність заперечень щодо поновлення   договору, про яке йшлося вище, а орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після його закінчення, то такий договір вважатиметься поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, без можливості внесення змін до умов договору оренди (ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»).
При цьому додаткова угода про поновлення договору оренди землі має бути укладена в обов`язковому порядку, а за наявності відмови чи ухилення орендодавця від її укладення після дотримання усіх перелічених вище умов - орендар може оскаржити такі дії орендодавця в судовому порядку.
Тобто виникненню в орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого має бути додано проект додаткової угоди. Факт порушення орендодавцем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі в силу закону, а саме ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі». І саме у такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як «мовчазну згоду» орендодавця на поновлення договору та той самий строк      і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Колегія суддів відзначає, що господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у використанні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного господарського суду. Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.09.2021 у справі № 908/2609/20, від 15.09.2021 у справі № 10/Б-5022/1383/2012, від 14.09.2021 у справі № 908/1671/16
При цьому незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17).
Вказані висновки також підтверджено у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 926/2720/21, на яку посилається скаржник в якості підстави касаційного оскарження у справі № 920/1481/23.
Так у вказаній справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Головний"  звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Чернівецької міської про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі № 9826 від 20.01.2016 у редакції, наведеній у прохальній частині позовної заяви. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звертався до відповідача з повідомленням про намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк, до якого додав проект договору оренди землі, однак відповіді не отримав. При цьому, протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору від відповідача не надходило. У той же час позивач продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку дії договору та сплачувати орендну плату.
Рішенням Господарського суду Чернівецької області позов задоволено у повному обсязі. Місцевий господарський суд виходив з того, що позивач здійснив всі необхідні заходи для поновлення строку дії договору оренди землі, проте відповіді від відповідача на свої звернення не отримав. У той же час позивач продовжував користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди. При цьому, відповідачем не надано доказів неналежного виконання позивачем умов договору та доказів направлення позивачу листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди.
Постановою Західного апеляційного господарського суду скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове, яким відмовлено у задоволенні позову. Апеляційна інстанція дійшла висновку, що додаткову угоду про поновлення договору оренди на тих самих умовах і на той самий строк, яка є предметом позову, орендар надіслав орендодавцю після закінчення терміну дії договору, а тому орендарем не дотримано вимог частини третьої статті 33 Закону України "Про оренду землі".
Скасовуючи постанову Західного апеляційного господарського суду та залишаючи рішення Господарського суду Чернівецької області в силі, Верховний Суд у постанові від 21.09.2022 зазначив, що якщо орендар своєчасно, у строки встановлені законом або погоджені сторонами у договорі, звернувся до орендодавця щодо продовження дії договору та при цьому надав проект договору (незалежно від того чи цей проект містив змінені умови, чи передбачав поновлення договору на тих самих умовах та на той самий строк), а орендодавець у встановлений законом місячний термін не заперечив проти поновлення договору оренди землі або відмовив з порушенням місячного терміну, однак при цьому протягом одного місяця після закінчення строку договору надіслав лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі, то суди повинні також відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання договору укладеним, оскільки таке право орендодавця прямо передбачено частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі". Верховний Суд виходив з того, що ТОВ "Головний" дотрималося процедури поновлення договору оренди на новий строк, завчасно повідомило орендодавця про намір продовжити орендні правовідносини з додаванням проекту відповідної додаткової угоди, орендар продовжує належним чином користуватися орендованою земельною ділянкою та сплачувати орендну плату, проте Міськрада не прийняла рішення про поновлення договору оренди або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору у строки, встановлені законом. При цьому, місцевим господарським судом зауважено, що SMS інформування не є належним повідомленням орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі у розумінні вимог статті 33 Закону України "Про оренду землі". До того ж матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували звернення позивача із проханням його інформування у такий спосіб на той чи інший мобільний номер телефону. 
Так само і у справі № 920/1481/23 суди обох інстанцій встановили, що орендар звернувся до суду не тільки у зв`язку з тим, що Радою не було прийнято жодного нормативного акту щодо його звернення про поновлення дії договору, а й з огляду на те, що він продовжує користуватись спірною земельною ділянкою та вносити орендні платежі. Натомість, Рада не вчиняла дій на поновлення дії договору, або ж відмову у його поновленні. Рада також не зверталась до Господарства із вимогою про звільнення орендованої земельної ділянки у зв`язку зі спливом строку дії договору від 27.12.2016. При цьому орендар двічі звертався до орендодавця: 21.09.2023 - із листом-пропозицією внести зміни до умов договору, та 20.11.2023 - із листом-повідомленням поновити дію договору оренди та при цьому змінити деякі умови договору.
Також судом апеляційної інстанції встановлено, що двічі пропозиції орендаря виносились на розгляд Ради, однак, Рада ухилилась від розгляду цих пропозицій.
Зокрема, відповідно до Результатів поіменного голосування від 13.10.2023 за основу і в цілому щодо питання «Про внесення змін до договору оренди землі від 27.12.2016, укладеного між ГУ Держгеокадастру у Сумській області та СФГ «Лан» (кадастровий номер 5920986000:06:002:0251)» «за» проголосувало 7 депутатів, проти - 0, не голосували - 4, були відсутні - 12.
Також, відповідно до Результатів поіменного голосування від 05.12.2023 за основу і в цілому щодо питання «Про внесення змін до договору оренди землі від 27.12.2016, укладеного між ГУ Держгеокадастру у Сумській області та СФГ «Лан» (кадастровий номер 5920986000:06:002:0251)»  рішення не було прийнято, оскільки «за» проголосувало 5 депутатів, проти - 0, не голосували - 7, були відсутні - 12.
При цьому, клопотання від 20.11.2023 № 22, яке було направлено Раді містило заяву і про поновлення дії договору, а не тільки про внесення змін до цього договору. Тобто питання про поновлення дії договору оренди від 27.12.2016 взагалі не виносилось Радою на розгляд.
Також суди дійшли висновку, що матеріали справи не містять доказів розгляду клопотань орендаря - витягів з протоколу засідань де б відображалось, яке питання було виставлено на голосування, хто та що доповідав з цього питання тощо.
Відтак, Верховний Суд не вбачає невідповідності висновків судів попередніх інстанцій у справі № 920/1481/23 тим, що зроблені у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 926/2720/21.
При цьому на відміну від справи № 920/1481/23: у справі № 159/5756/18  суди встановили, що позивачка не дотрималась вимог ч. 3   ст. 33 Закону України «Про оренду землі», не надавши до   листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі проект додаткової угоди; у справі № 313/350/16-ц орендар не надсилав  орендодавцеві у строки, встановлені   ч. 2   ст. 33 зазначеного Закону, повідомлення про свій намір поновити договір оренди землі разом з проектом додаткової угоди; у справі № 903/1030/19 позивач, усупереч вимогам частини другої   статті 33 Закону України «Про оренду землі» та пункту 8 договору оренди землі, не повідомив відповідача за 30 днів до спливу строку цього договору про намір його поновити.
Інші ж доводи відповідача не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, а тому колегією суддів не розглядаються. Додатково Верховний Суд зауважує, що скаржник помилково вважає відповідні рішення судів втручанням у його дискреційні повноваження, оскільки дискреційні повноваження - це діяльність адміністративного органу в рамках наданих повноважень з обрання альтернатив, запропонованих законом, з урахуванням, що кожна з них є законною, виходячи із цілей та принципів діяльності, з урахуванням конкретних обставин. В свою чергу, Закон України «Про оренду землі» у відповідній редакції встановлює порядок дій та поведінки сторін договору, необхідних для вирішення питання про поновлення/продовження дії договору оренди землі або відмови у такому.
При цьому доводи скаржника в більшій мірі зводяться до спонукання Верховного Суду для надання іншої оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, на підставі яких суди першої та апеляційної інстанцій встановили фактичні обставини справи, що з огляду на визначені у ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не належить до повноважень Верховного Суду.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій. 
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки в ході касаційного розгляду не було виявлено неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушень норм процесуального права в межах підстав касаційного оскарження, то і підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у касаційному провадженні також не має, у зв`язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова апеляційного та рішення місцевого господарських судів підлягають залишенню без змін. 
Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржені судові рішення, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявника касаційної скарги.
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Буринської міської ради залишити без задоволення.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 та рішення Господарського суду Сумської області від 24.12.2024 у справі № 920/1481/23 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                                      Могил С.К.   
Судді:                                                                                             Волковицька Н.О.
                                                                                                       Случ О.В.