УХВАЛА
02 квітня 2025 року 
м. Київ
справа № 990/2/25
адміністративне провадження № Зд/990/2/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючої судді Коваленко Н.В., 
суддів: Кравчука В.М., Чиркіна С.М., Єзерова А.А., Стародуба О.П.,
за участю секретаря судового засідання Буденка В.В.,
учасники справи:
представник позивача Сухов Ю.М., представник Кабінету Міністрів України Полець Д.М., представник Міністерства економіки України Колода Є.Г.,
розглянувши у судовому засіданні заяву адвоката Сухова Юрія Миколайовича про відвід суддів     Кравчука В.М., Коваленко Н.В., Стародуба О.П., 
УСТАНОВИВ:
На розгляді Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді перебуває клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Сухова Юрія Миколайовича про забезпечення доказів до подання позовної заяви, яке ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2025 року призначене до розгляду в судовому засіданні на 02 квітня 2025 року о 09:00 годині з повідомленням заявника та інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи.
02 квітня 2025 року у судовому засіданні адвокат Сухов Ю.М. подав письмову заяву про відвід суддів Кравчука В.М., Коваленко Н.В. та Стародуба О.П., у якій просить відвести вказаних суддів у справі № 990/2/25.
Заява мотивована тим, що 25 червня 2024 року Верховний Суд за участю вищевказаних суддів ухвалив рішення у справі № 9901/425/21, у якому сформулював правову позицію, яка, на думку заявника, вступає у пряме протиріччя з вимогами Конституції України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо суб`єкта доказування, а тому створює обґрунтовані умови для сумнівів ОСОБА_1 у неупередженості вказаних суддів та дотримання ними законності під час відправлення правосуддя.
Заявник вважає, що з огляду на вказане судді Кравчук В.М., Коваленко Н.В. та Стародуб О.П. підлягають відводу від участі у справі № 990/2/25 на підставі норм пункту 4 частини першої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України.
У судовому засіданні заявник, відповідаючи на запитання суддів, уточнив, що не висловлює незгоду із судовим рішенням Верховного Суду, однак не погоджується із продемонстрованим Судом застосуванням норм права та з висловленою суддями правовою позицією, яка, на його переконання, не відповідає Конституції та законам України.
Свою думку стосовно заявленого відводу суддів висловили присутні у судовому засіданні представники Кабінету Міністрів України та Міністерства економіки України (далі у тексті також КМУ та Мінекономіки відповідно), які вважають, що такий відвід є необґрунтованим й просять залишити його без задоволення.
Дослідивши подану адвокатом Суховим Ю.М. письмову заяву про відвід суддів, вислухавши думку заявника та присутніх у судовому засіданні осіб, Верховний Суд, вирішуючи заявлений відвід, виходить з такого.
Відповідно до пункту 4 частини першої, частини четвертої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
У Верховному Суд сформувалась усталена та послідовна правозастосовча практика про те, що головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Гаусшильдт проти Данії», «Мироненко і Мартиненко проти України» зазначається, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв.
Європейський суд з прав людини, аналізуючи об`єктивний критерій безсторонності судді, у пункті 43 рішення у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland; заява №33958/96) та згодом з посиланням на цю справу у пункті 50 рішення від 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України» (заява №33949/02) відзначав, що особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.
Надаючи оцінку об`єктивності судді під час вчинення ним процесуальних дій, необхідно виходити з таких критеріїв: чи вільний суддя під час виконання ним своїх обов`язків від будь-яких заходів впливу; чи сприяє його поведінка у судовому процесі та за стінами суду підтримці та зростанню довіри суспільства, представників юридичної професії та сторін у справі; чи вчинялись суддею дії, які можуть стати приводом для позбавлення його права брати участь у судовому засіданні та приймати рішення у справах.
Перед розглядом справи суддя повинен утриматись від будь-яких коментарів, які можуть вплинути на перебіг цієї справи чи поставити під сумнів справедливе ведення процесу. Суддя утримується від публічних та інших коментарів, оскільки це може перешкодити неупередженому розгляду справи стосовно певної особи чи питання.
При об`єктивному підході до встановлення наявності упередженості суду (суддів) повинно бути визначено окремо від поведінки судді, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. При цьому, вирішальним є саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою але не вирішальною.
Суб`єктивний критерій вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і лише після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.
Суд звертає увагу й на приписи пункту 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року (схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23) якими визначено, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи також в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
При цьому, доводи стосовно незгоди з процесуальним рішенням суддів та наведеним у ньому мотивуванням й висновками самі собою не можуть бути самостійною підставою для відводу суддів, якщо вони не пов`язані з існуванням об`єктивних обставин, які можуть свідчити про упередженість суддів, їх необ`єктивність, зацікавленість у результатах розгляду справи, викликати недовіру до них, сумніви щодо безсторонності в очах стороннього спостерігача.
Такий підхід до оцінки безсторонності суддів Верховний Суд продемонстрував в ухвалі від 18 листопада 2022 року у справі № 0440/6728/18.
Висновок про те, що аргументи стосовно незгоди особи з судовим рішенням не є беззаперечним доказом виникнення сумнів у неупередженості та об`єктивності суддів, міститься в ухвалах Верховного Суду, зокрема, від 27 жовтня 2020 року у справі № 826/8426/14, від 06 жовтня 2022 року у справі № 640/17351/19, від 24 січня 2023 року у справі № 826/9693/13-а, від 11 липня 2023 року у справі №200/5179/22 та інших.
Наведені ж у заяві Сухова Ю.М. доводи фактично зводяться до незгоди з правовою позицією Верховного Суду та висновками щодо застосування норм права, які викладені у судовому рішенні, раніше ухваленому Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, до якої входили й судді, яким заявлений відвід.
Суд враховує, що рішення Верховного Суду від 25 червня 2024 року у справі № 9901/425/21, у якому міститься правова позиція, на яку покликається заявник в обґрунтуванні заявленого ним відводу суддів, скасоване в апеляційному порядку постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2025 року, що унеможливлює використання процитованого у заяві про відвід висновку щодо застосування норм права.
У будь - якому разі саме лише покликання заявника на незгоду з правовою позицією та висновками Верховного Суду щодо застосування норм права не може утворювати наявності самостійних та достатніх підстав для відводу суддів. Відповідне застереження міститься у імперативних приписах норм частини четвертої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України.
Вищевказані міркування заявника не пов`язані з існуванням об`єктивних обставин, які можуть свідчити про упередженість вказаних суддів, їх необ`єктивність, зацікавленість у результатах розгляду справи, викликати недовіру до них, сумніви щодо безсторонності в очах стороннього спостерігача. Відомості про такі обставини та відповідне обґрунтування щодо їх підтвердження (доведення) у заяві про відвід суддів не зазначені. Наявності обставин, які з урахуванням змісту об`єктивного та суб`єктивного критеріїв могли б поставити під сумнів безсторонність вказаних суддів під час розгляду поданого у цій справі клопотання про забезпечення доказів, Суд не установив.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд констатує, що наведені заявником мотиви не свідчать про наявність передбачених статтею 36 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для відводу суддів Кравчука В.М., Коваленко Н.В. та Стародуба О.П. від розгляду цієї справи.
У зв`язку з цим у задоволенні заяви адвоката Сухова Ю.М. про відвід суддів належить відмовити.
Керуючись статтями 36, 40, 248, 266, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні заяви про відвід.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і не оскаржується.

Судді                                                                                                    Н.В. Коваленко

                                                                                                              В.М. Кравчук

                                                                                                              С.М. Чиркін

                                                                                                              А.А. Єзеров

                                                                                                    О.П. Стародуб