УХВАЛА

03 березня 2025 року 
м. Київ
справа №990/71/25
адміністративне провадження № П/990/71/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Смоковича М. І., 
суддів: Кашпур О. В., Мельник-Томенко Ж. М., Радишевської О. Р., Уханенка С. А., 
перевірив матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України Зеленського В. О. про «відновлення права на соціальний захист (ст. З, 46, 48, 49 Конституції України) та усунення загрози життю та здоров`ю з боку держави (ст. 27,28 Конституції України) через бездіяльність Президента України, який не виконує свої обов`язки як гарант Конституції (ст. 102,106 Конституції України)» та
у с т а н о в и в: 
ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України Зеленського В. О., у якому висловив вимоги, які, за текстом позовної заяви, просить суд розглянути « у разі, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для розгляду цієї справи в порядку адміністративного судочинства»; позовні вимоги такі:
- «визнати протиправною бездіяльність Президента України щодо забезпечення додержання Конституції України, прав та свобод людини і громадянина, зокрема щодо: неналежного забезпечення соціального захисту; порушення права на доступну та безоплатну медичну допомогу; порушення права на безоплатну правову допомогу та справедливий суд; ігнорування численних звернень щодо порушень прав і свобод заявника; нав`язування придбання технічних приладів (телефонів) та цифрових послуг, обмежуючи права тих, хто не бажає ними користуватися. 
- зобов`язати Президента України вжити заходів, спрямованих на забезпечення додержання Конституції України, захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема: ініціювати розгляд питання про відповідність Конституції України (окремих положень) Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (№1058-IV від 9 липня 2003 року), а також статтю 7 законів України про Державний бюджет України на 2021, 2022, 2023, 2024, 2025 роки в частині встановлення прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, який не відповідає реальному прожитковому мінімуму; Постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2021 р. № 1272 «Деякі питання надання допомоги в рамках Програми «єПідтримка», Постанови Кабінету Міністрів України від 20  серпня 2024 р. № 952, як таких що порушують статі 24, 28, 46 Конституції України; вжити заходів для забезпечення реалізації права заявника на належний соціальний захист, доступну та безоплатну медичну допомогу, безоплатну правову допомогу та справедливий суд, зокрема, нарахування пенсії з індексацією за ринковою вартістю Держстандарту та її виплату; вжити заходів для захисту права громадян України не мати телефон та не користуватися цифровими послугами шляхом припинення примушування до придбання телефону заявником за власний кошт та зобов`язання забезпечити можливість отримання банківських та медичних послуг без використання телефону, зокрема, привести програмне забезпечення Helsi та банків у відповідність до вимог законодавства та забезпечити можливість отримання безоплатних рецептів без використання телефону. 
- визнати, що право заявника на пенсію у зв`язку з втратою годувальника було порушено внаслідок невідповідності пункту 2 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» положенням ст. 1 цього самого закону та ст. 198 СК України і порушує ст. 6 СК України ;
- визнати, що існуючий механізм індексації пенсій, передбачений статтею 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не відповідає реальному рівню інфляції, та визнати, що пенсія заявника з 2013 по 2024 рік знецінилась на 453% згідно з даними Держстату. 
- зобов`язати Президента України вчинити дії щодо приведення пенсії заявника у відповідність до реального коефіцієнту інфляції (453%) та усунути проблему невідповідності розрахунку інфляції, передбаченого статтею 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», шляхом ініціювання внесення змін до відповідного закону, вказавши, що розрахунок здійснюється згідно з даними Держстату, а не за незрозумілою формулою, яка не відображає реальну інфляцію». 
Наприкінці автор позову висловив «Уточнені позовні вимоги» такого змісту: « прошу суд захистити мої права та конституційні свободи з боку Держави України, яка це робить постійно на системній основі. Тобто, прошу захистити моє право на життя і рівноправність громадян з боку Держави України. Все це - одна вимога і одне порушене право, а не декілька, як вважає суд. Як саме Президент це зробить, може визначити суд. Якщо порушення цього права веде до того, що держава найприймала понад 100 законів з порушенням Конституції, це не мій обов`язок знаходити кожне порушене право і подавати до суду понад 150 позовів з кожного права, . Конституція гарантує звернутися в суд на основі Конституції і захисту права. Я прошу тільки припинити вчиняти дії, направлені на моє життя і здоров`я, та відновити гарантії, вказані в сукупності статей 3, 27, 28, 24 Конституції України. Розмір соціальної допомоги вказано в статті 48 Конституції України, згідно з розрахунком ця сума 6445 гривень, згідно з листом Міністерства . Тобто, це не суперечка що порушується якесь конкретне право окремо, ні ми маємо саме проблему пов`язану з поваленням конституційного ладу, коли Суд і відповідач держава вважає що я повинен перевіряти всі закони що прийняті і я ж повинен подаватись до суду, ні. Закони спочатку повинні прийматися на підставі ст. 8, 22 Конституції України, а чиновники повинні діяти на основі ст. 19 Конституції. Якщо вони діяли інакше і право ст. З, 27 ,28 ,46 , 48, 49 Конституції порушено, то Суд має просто це визнати. ». 
Крім цього автор позову висловив прохання: «вирішити питання підсудності цієї справи, а саме: чи підсудна ця справа згідно зі статтями 214,216, 218 КПК України Генеральному прокурору України, оскільки в діях (бездіяльності) Президента України вбачаються ознаки злочинів, передбачених статтями 109,115, 175, 185, 367, 358 КК України ? Чи, враховуючи, що не кожне порушення є злочином, розглядати цю справу слід в рамках КАСУ ? дати аналіз діям (бездіяльності) Президента України та визначити підсудність. Прошу присутнього прокурора це зробити та, якщо є склад злочину, передати справу до прокуратури згідно зі статтями 214, 216, 218 КПК України та забезпечити внесення відомостей до ЄРДР протягом 24 годин. Або ж, якщо, незважаючи на склад, справа не є кримінальною, розглянути її по суті щодо порушених конституційних прав та свобод на соціальний захист». 
Позивач звернувся (у позовній заяві) також до органів прокуратури за таким позивом: «Прошу прокуратуру підтримати публічне звинувачення Президента України або надати мені правничу допомогу на підставі статті 23 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з тим, що центри правничої допомоги займаються саме злочином і не надають правничу допомогу, саме стаття 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає такі дії».  
Аргументуючи звернення з цими позовними вимогами саме до Президента України позивач зазначив, зокрема, про те, що «відповідачем у цій справі має бути Держава Україна в особі Президента України, оскільки суперечність між пунктом 2 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Конституцією України потребує вирішення на рівні гаранта Конституції». 
На думку позивача, визначений законом прожитковий мінімум (розмір) не співмірний з тим, який має бути насправді. За текстом позову, «Президент [України] не тільки не вжив заходів на захист Конституції, але й підписав бюджет України та хоче заморозити пенсії до 2027 року, вважаючи, що воєнний стан це дозволяє, оскільки прямо не вказано, що статті 3, 46,48,49 Конституції не можна обмежувати». 
Позивач зауважив також, що « закони приймає Верховна Рада України, постанови ухвалює Кабінет Міністрів України, а саме Президент відповідає за те, щоб вони відповідали Конституції, саме він зупиняє норми закону і саме він звертається до Конституційного Суду. А отже, саме Президент винен у тому, що не усунуто порушення законодавства, що і призвело до зменшення моєї пенсії через інфляцію в два рази, що створило замах на моє життя і здоров`я з дня смерті годувальника».  
Зупинився позивач також на питанні про отримання допомоги в рамках програми «єПідтримка», зокрема висловив зауваги щодо мобільних застосунків і обмеження у праві отримати кошти без електронних сервісів. Крім цього, позивач висловив перестороги і щодо створення медичної інформаційної системи «Helsi», звертаючи увагу, зокрема, на неефективності надання медичних послуг. 
З погляду позивача, «з урахуванням величезної кількості порушень, держава порушує статтю 1 Конституції України (Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава) і діє всупереч статті 8 Конституції України. обов`язки захищати Конституцію України безпосередньо входять не до моїх [позивача] обов`язків, а до обов`язків Президента України». 
Під час вирішення питання щодо відкриття провадження у справі за цим позовом суд керувався таким. 
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (частина перша статті 5 КАС України).
За змістом пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, .
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності, зокрема, Президента України, визначені у статті 266 КАС України. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; 2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; (частина перша статті 266 КАС України). 
У контексті позовних вимог, які висловив їх автор, у зіставленні з його обґрунтуванням цього позову загалом, суд вважає з необхідне передовсім зазначити, що КАС України регламентує порядок розгляду [саме] публічно-правових спорів, але й те не всіх, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Щодо останнього, то приписи частини першої статті 2, пункту 2 частини першої статті 4, статей 5, 19 та частини першої статті 266 КАС України треба розуміти так, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть оскаржуватися ті акти, дії чи бездіяльність глави держави, які витікають з правовідносин, в яких глава держави діє як суб`єкт владних повноважень, тобто реалізує свої владні (управлінські) функції у відповідній сфері суспільних відносин на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Це означає, що питання, які можуть бути визначені виключно законами України (як-от основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення), як і загалом законотворча діяльність, а також питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів не охоплюються «управлінською діяльністю» Президента України, яка може піддаватися судовому контролю суду адміністративної юрисдикції. 
З доводів і вимог позивача можна зрозуміти, що порушення своїх прав він бачить у неналежному стані нормативного регулювання відносин у сфері соціального забезпечення осіб, зокрема тих, які втратили годувальника, і потребують допомоги у виді соціальних виплат. Розмір цих виплат (мовиться головно про розмір прожиткового мінімуму), як зазначив позивач, не дає змоги забезпечити базові (основні) потреби й таким чином наражає на небезпеку [його] життя і здоров`я. З погляду позивача, Президент України як гарант Конституції України відповідальний за те, щоб закони України відповідали Основному Закону України, що, зважаючи на аргументацію позивача, й спонукало звернутися з цим позовом до суду. 
Позивач висловив також чимало зауваг щодо рішень / дій глави держави, які, як можна зрозуміти його позицію, свідчать про неналежну організацію порядку (способу) отримання медичних послуг, банківського обслуговування, а також грошової допомоги, зокрема однієї тисячі гривень, яку ініціював глава держави рамках програми «Зимова єПідтримка»; занепокоєння позивача, як видається з його пояснень, полягає в цифровізації подібних послуг, відповідно необхідність мати мобільний телефон та/або електронний пристрій, за допомогою якого цими послугами і пропозиціями можна скористатися.    
Зважаючи на наведені приписи закону щодо суті публічно-правового спору та завдання і призначення адміністративних судів у цьому зв`язку суд зазначає, що юрисдикція адміністративного суду не поширюється на питання конституційності законів України, а також на процес законотворення, зокрема за участі Президента України. 
Суд зазначає також, що глава держави не може бути відповідачем у спорі, які виникає у зв`язку з невиплатою соціального забезпечення, адже статус гаранта Конституції України не може позиціонуватися як владно-управлінська діяльність (функція) у всіх найважливіших сферах суспільного життя (врегульованих законами України), як-от соціальне забезпечення, як підстава для звернення з адміністративним позовом. 
Незгода чи критика діяльності глави держави через призму особистих (індивідуальних) поглядів на розвиток певних суспільних відносин чи оцінок результату(-ів) реалізації як загальносуспільних програм розвитку теж не може породжувати публічно-правового спору у розумінні наведених приписів процесуального закону.  
Іншими словами, судовий контроль не може охоплювати питань, які визначаються виключно законами України, а також питань, вирішувати які уповноважено відповідні державні органи (в межах визначеної компетенції і встановленої процедури); поза тим, не може виникнути предмету спору у правовідносинах, учасником яких позивач не є, тобто коли акти / дії / бездіяльність глави держави не створюють безпосередніх юридичних наслідків [саме] для позивача. У цьому зв`язку варто нагадати, що нормотворча діяльність не є управлінською функцією, тому не може спричинити виникнення публічно-правового спору, зокрема й за участі позивача.  
Позовні вимоги, які заявив їхній автор, стосуються не вирішення публічного-правового спору, а радше є намаганням (за посередництва суду) спонукати Президента України реалізувати свої повноваження як суб`єкта законодавчої ініціативи і суб`єкта права на конституційне подання, що не охоплюється завданням адміністративного судочинства. Що більше, така інтенція суперечить встановленому конституційному ладу, за яким державна влада поділена на три гілки, а органи держави та їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд не може перебирати на себе функції, які не ґрунтуються на законі; крім того, завданням суду, зокрема адміністративного, є вирішувати спори, які своєю чергою витікають з правовідносин, учасники яких взаємодіють між собою безпосередньо; у цьому контексті особливістю адміністративного судочинства є те, що рішення / дії владного суб`єкта наділені імперативом щодо підвладного суб`єкта, захист прав та інтересів якого власне покликаний здійснити адміністративний суд.  
Незгода чи критичні судження з приводу діяльності державних органів, зокрема Президента України, в аспекті законодавчого регулювання найважливіших суспільних відносин, не утворюють змісту правовідносин (учасниками яких мають бути сторони), відповідно й спорів, які може вирішувати суд.  
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до частини шостої статті 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.
З уваги на наведені мовити суд зазначає, що обсяг обґрунтування позовних вимог, як і зміст останніх дозволяє вже на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі констатувати, що цей позов не може розглядатися в суді, адже ані предмету спору, ані, властиво, правовідносин між сторонами немає і не могло виникнути. Нагадаємо, що позивач не зазначив, яким актом, дією або бездіяльністю відповідача у контексті здійснення публічно-владних управлінських функцій було порушено права, свободи чи інтереси «підвладного» суб`єкта (позивача). Натомість, з обсягу обґрунтування можна зрозуміти, що інтерес / право, для захисту якого позивач вдався до звернення до суду, стосується тих повноважень глави держави, які не можуть охоплюватися управлінською діяльністю; відповідно між сторонами не могло виникнути владно-управлінських правовідносин, відтак і [публічно-правового] спору щодо об`єкта цих правовідносин, який міг би бути підвідомчий суду. 
На основі наведеного суд виснував відмовити у відкритті провадження за цим позовом та, зважаючи на зміст позовних вимог, роз`яснити позивачу, що його вимоги (у викладеній вище редакції) не можуть вирішуватися в суді, тож суд не має підстав роз`яснювати, до суду якої юрисдикції належить звертатися. 
Керуючись статтями 170, 248, 266, 294, 295 КАС України, суд
у х в а л и в:
Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського В. О. про «відновлення права на соціальний захист (ст. З, 46, 48, 49 Конституції України) та усунення загрози життю та здоров`ю з боку держави (ст. 27,28 Конституції України) через бездіяльність Президента України, який не виконує свої обов`язки як гарант Конституції (ст. 102,106 Конституції України)».
Ухвала суду може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду та набирає законної сили в порядку і строки, визначені ст. ст. 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Суддя-доповідач                                                                      М. І. Смокович
Судді                                                                                          О. В. Кашпур
          Ж. М. Мельник-Томенко
                                                                                          О. Р. Радишевська 
                                                                                          С. А. Уханенко