УХВАЛА

22 січня 2025 року
м. Київ

справа №260/2288/24
адміністративне провадження №К/990/48433/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу керівника Закарпатської обласної прокуратури Ковальчука Анатолія Дмитровича на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду,
УСТАНОВИВ:
У квітні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Закарпатської обласної прокуратури, в якому просив стягнути із Закарпатської обласної прокуратури на його користь 480 438 грн середнього заробітку за час затримки/невиконання постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.07.2017 у справі № 807/2383/15 за період з 21.07.2017 по день фактичного поновлення на посаді.
Рішенням від 04.07.2024 Закарпатського окружного адміністративного суду, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2024 позовну заяву ОСОБА_1 та стягнуто з Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.07.2017 у справі № 807/2383/15 за період з 22.07.2017 по 04.07.2024 (включно) в сумі 507 273,48 грн.
Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, керівник Закарпатської обласної прокуратури Ковальчук А.Д. звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції.
У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Єресько Л.О. (наказ від 17.12.2024 № 992/0/52-24) та на лікарняному, - питання щодо відкриття касаційного провадження вирішується суддею по виходу з лікарняного.
Ухвалою Верховного Суду від 02.12.2024 касаційну скаргу керівника Закарпатської обласної прокуратури Ковальчука Анатолія Дмитровича на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року у справі №260/2288/24 повернуто.
16 грудня 2024 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга керівника Закарпатської обласної прокуратури Ковальчука Анатолія Дмитровича на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року у справі №260/2288/24.
Одночасно із касаційною скаргою скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження в обґрунтування якого вказує, що вперше касаційну скаргу було подано до суду касаційної інстанції з дотриманням встановленого законом строку на касаційне оскарження. Проте, ухвалою Верховного Суду від 02.12.2024 вказану касаційну скаргу було повернуто скаржнику. Враховуючи, що повторну касаційну скаргу подано без зайвих зволікань просить поновити строк на касаційне оскарження.
Вирішуючи клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження суд виходить з наступного.
Частина третя статті 329 КАС України зазначає, що строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.
Оскільки вперше касаційну скаргу скаржником подано протягом тридцяти днів із винесення оскаржуваного судового рішення, а повторно із касаційною скаргою звернувся до Суду без суттєвих затримок та зайвих зволікань після отримання копій ухвали про повернення касаційної скарги, Суд уважає, що клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження підлягає задоволенню.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини другої статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
Перевіривши відповідність вказаної касаційної скарги та доданих до неї документів вимогам статті 330 КАС України, суд дійшов висновку, що вказана скарга підлягає залишенню без руху, з огляду на таке.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
В обґрунтування підстав відкриття касаційного оскарження скаржник зазначає, що судові рішення у цій справі підлягають скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а саме помилковим тлумаченням:
- статей 235, 236 КЗпП України у взаємозв?язку зі статтями 21, 24, 29, 30, 94 цього кодексу (щодо констатації того, що працівник не може бути допущений до роботи без видання уповноваженою особою відповідного наказу, необхідною умовою (підставою) для видання якого слугує письмова заява працівника);
- статті 44, 371-373 КАС України (щодо добросовісного користування працівником наданими законом правами, зокрема вчинення ним необхідних дій, спрямованих на примусове виконання належним органом судового рішення про поновлення на посаді);
- пункту 1 частини першої статті 3, пункту 1 частини першої 1 статті 25 Закону України «Про запобігання корупції», частини другої статті 18 Закону України «Про прокуратуру», статей 6, 7, 10 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (стосовно виключення можливості особи одночасно обіймати посаду прокурора та займатися адвокатською діяльністю);
- та у зв?язку з неврахування судами при ухваленні рішень висновків Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 06.12.2018 у справі № 465/4679/16, 14.04.2021 у справі № 826/9606/17, 23.06.2015 у справі № 2a-3138/10, 29.01.2020 у справі № 820/2894/16, 27.06.2019 у справі № 821/1678/16, 21.03.2018 у справі № 243/2748/16-ц, 16.02.2018 у справі № 807/2713/13-а, 31.07.2019 у справі № 813/593/17, 25.09.2019 у справі № 813/4668/16, 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а, 19.12.2019 у справі № 2a-7683/12/1370, 05.02.2020 у справі № 815/1676/18, 05.03.2020 у справі № 280/360/19, 26.11.2020 у справі № 500/2501/19, 19.04.2021 у справі № 826/11861/17, 11.06.2020 у справі № 816/1895/18, 24.06.2021 у справі № 640/15058/19, 21.10.2021 у справі № 640/19103/19.
Водночас суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Так, у справі № 465/4679/16 предмет спору пов`язаний із поновленням на роботі, скасуванням наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до статті 235 КЗпП України.
У справі № 826/9606/17 позовні вимоги стосувалися скасування рішення Ради адвокатів України від 13.06.2016 № 166 «Про затвердження роз`яснення з питань направлення на стажування та видачі за результатами його проходження свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю особам, стосовно яких існують обставини несумісності» в частині роз`яснень «Щодо складання присяги адвоката України та отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю особою, стосовно якої існують обставини несумісності»; визнання протиправними дії Ради адвокатів Київської області щодо відмови у прийнятті присяги адвоката та щодо відмови у видачі позивачам свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; зобов`язання Ради адвокатів Київської області прийняти присягу адвоката та видати свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Натомість у цій справі спірним є питання виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до статті 236 КЗпП України.
Отже, підстави, предмет позову та нормативне регулювання справ № 465/4679/16, № 826/9606/17 є відмінними від тих, що маємо у цій справі.
Крім того, Суд зауважує, що у постанові Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 816/1895/18 викладено висновок, що стаття 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.
Поруч з цим, у справі № 243/2748/16-ц Верховний Суд зазначав, що враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Щобільше у цій справі позивач звернувся до суду із позовом до Слов`янського психоневрологічного інтернату, в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 16.11.2011- 01.04.2016 у розмірі 71 471,27 грн без урахування податку та інших обов`язкових платежів у зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі.
Також, дослідивши зміст постанови Верховного Суду від 23.06.2015 у справі № 2а-3138/10, встановлено, що за наслідками касаційного перегляду цю справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції, тобто остаточного рішення судом касаційної інстанції у наведеній скаржником справі не приймалося.
Водночас суди попередніх інстанцій застосували наступні постанови, на незастосуванні яких наголошує скаржник. Так, постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2024 та рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.07.2024 ґрунтуються на постановах Верховного Суду від 16.02.2018 у справі № 807/2713/13-а, 27.06.2019 у справі № 821/1678/16, 31.07.2019 у справі № 813/593/17, 25.09.2019 у справі № 813/4668/16, 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а, 19.12.2019 у справі № 2а-7683/12/1370, 05.02.2020 у справі № 815/1676/18, 05.03.2020 у справі № 280/360/19, 26.11.2020 у справі № 500/2501/19, 19.04.2021 у справі № 826/11861/17, 24.06.2021 у справі № 640/15058/19, 21.10.2021 у справі № 640/19103/19.
Щодо посилань скаржника на подібність у справах №120/12110/23 та №260/8573/23, слід зазначити, що у справі №120/12110/23 Верховний суд у постанові від 14.11.2024 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишив без задоволення, виходячи з того, що Офіс Генерального прокурора не виконав покладений на нього законодавством обов`язок щодо негайного і добровільного виконання рішення про поновлення ОСОБА_2 на роботі, у зв`язку із чим саме він є належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Отже, у справах з подібними правовідносинами уже сформовано висновки Верховного суду.
Таким чином суди попередніх інстанцій застосували ці постанови при ухваленні рішень, однак скаржник не вказує на неповне чи не правильне їх застосування, 
Тому наведені скаржником постанови ухвалені за інших фактичних обставин справи, установлених судами, а також врегульовуються іншими нормами матеріального права, а тому посилання заявника касаційної скарги на те, що судові рішення у цій справі ухвалені без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у цих постановах Верховного Суду є безпідставними.
Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками судів обох інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення натомість в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а надалі саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.
Керуючись статтями 248, 329-332 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу керівника Закарпатської обласної прокуратури Ковальчука Анатолія Дмитровича на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду - залишити без руху.
Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.
Недоліки необхідно усунути шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду:
1) уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.
Роз`яснити скаржнику, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині невиконання вимог статті 330 КАС України касаційна скарга буде повернута.
Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині виконання вимог частини третьої статті 332 КАС України у відкритті касаційної скарги буде відмовлено.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько
А.Г. Загороднюк 
 В.М. Соколов ,
Судді Верховного Суду