УХВАЛА

21 січня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/2011/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючий), Ємця А. А., Малашенкової Т. М.,
за участю  секретаря судового засідання Росущан К. О.,
представників учасників справи:
позивача -  Компанець Н.М. (адвокат)
відповідача - не з`явилися
розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Акціонерного товариства "Українська залізниця"
на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2024
за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Акціонерного товариства "Українська залізниця"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Максінвест." (нова назва - Товариство з обмеженою відповідальністю "Драйленд Інформ")
про стягнення 2 230 543,76 грн, 

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ   "Українська залізниця", позивач) звернулося суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Максінвест." (далі - ТОВ "Максінвест.", відповідач; нова назва - Товариство з обмеженою відповідальністю "Драйленд Інформ") про стягнення 2 230 543,76 грн, з яких: 1 018 291,72 грн пені та 1 212 252,04 грн штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки від 25.05.2023 №ЦЗВ-02-02123-01 (далі - Договір) в частині поставки товару у встановлений строк.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 (суддя Смирнова Ю.М.) позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Максінвест." на користь АТ   "Українська залізниця" 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. штрафу, 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. пені та судовий збір у розмірі 33 458 (тридцять три тисячі чотириста п`ятдесят вісім) грн 16 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2024 (колегія суддів: Агрикова О.В., Козир Т.П., Мальченко А.О.) рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 залишено без змін.

АТ "Українська залізниця", не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог, звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить судові рішення попередніх інстанцій скасувати в частині відмови в задоволенні позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Касаційна скарга АТ "Українська залізниця" подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до частини другої   статті 287 ГПК України   підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою   статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої   статті 287 ГПК України   у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої   статті 296 ГПК України   суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої   статті 287 цього Кодексу   судом встановлено, що   висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, відповідно до положень цих норм, касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Натомість, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності, визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19. 

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що    на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Натомість, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених скаржником постановах, колегія суддів зазначає таке. 

АТ "Українська залізниця", обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норму права (статтю 233 Господарського кодексу України і статтю 551 Цивільного кодексу України) без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 915/2095/19, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1199/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 28.09.2022 у справі № 916/2302/21, від 25.05.2022 у справі № 910/19152/20, від 21.10.2019 у справі № 910/1005/19, від 10.12.2019 у справі № 904/410/19.

У касаційній скарзі АТ "Українська залізниця" наводить низку постанов, які, на думку скаржника, не були враховані судом апеляційної інстанції у вирішенні спору.

Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, з огляду на таке.

У справі, яка переглядається (№ 910/2011/24), судами попередніх інстанцій, зокрема встановлено, що сторони в Договорі погодили застосування штрафних санкцій, зокрема у вигляді пені і штрафу (пункт 9.3.1 Договору), за неналежне виконання умов Договору в частині поставки товару у встановлений в Договорі строк.

З огляду на встановлений судами попередніх інстанцій факт невиконання відповідачем обов`язку з поставки товару за рознарядками позивача у строк, який погоджений контрагентами у Договорі понад 15 календарних днів, суди дійшли висновку, що позивач має право вимагати стягнення з відповідача пені (неустойки) та штрафу згідно з положеннями пункту 9.3.1 Договору.

Судами також встановлено, що у специфікації №1 до Договору сторони безальтернативно погодили виробника та країну виробництва товару, що постачається за цим Договором, а саме: Paged Pisz Sp.Z.o.o, Польща. З метою виконання своїх зобов`язань перед позивачем, відповідач як покупець уклав з Paged Pisz Sp.Z.o.o як продавцем контракт від 30.05.2023 №16/1, згідно з якого продавець продає фанеру важко горючу атмосферостійку Paged BirchPly FR згідно з інвойсом, а покупець купує цю продукцію, рік випуску 2023, товар є новим (п.1.1). 

В подальшому, листом від 03.09.2023 виробник товару - Paged Pisz Sp.Z.o.o повідомив відповідача про нещасний випадок на заводі-виробнику з частковим обвалом покрівлі цеху просочення шпону та сушіння клеєної фанери, який стався 29.08.2023 року, внаслідок якого пошкоджено виробничі лінії та службові приміщення, у зв`язку чим Paged Pisz Sp.z.o.o не зможе відправити продукцію, заплановану на серпень-вересень відповідно до умов контракту від 30.05.2023 року №16/1. Також виробник товару - Paged Pisz Sp.Z.o.o повідомив, що згідно з рішенням головного інспектора будівельного нагляду м.Піщі від 31.08.2023 року. 29.08.2023 року на заводі "Paged Pisz Sp.z.o.o", з огляду на розмір збитків, проводиться розслідування причин та обставин аварії в одному з виробничих цехів внаслідок якої стався частковий обвал даху площею приблизно 400 кв.м, ймовірною причиною якого став удар навантажувача в одну з опор стелі, у звязку з чим виключено будівлю з використання та проведено роботи для забезпечення безпеки та усунення ризику виникнення аварії. 

Листом від 04.09.2023 №М-00672 відповідач повідомив про вказані вище обставини позивача, в подальшому, надавши експертний висновок Житомирської Торгово-промислової палати від 27.09.2023 №2899.

На переконання суду першої інстанції, наведені обставини не є такими, що звільняють відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань з поставки товару за Договором, оскільки виникли у контрагента відповідача, однак є підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій з урахуванням того, що у специфікації до Договору, який укладено в порядку, який передбачено Законом України "Про публічні закупівлі" сторонами безальтернативно визначено виробника товару та країну виробництва товару, а отже відповідач позбавлений можливості поставити позивачу товар іншого виробника, у зв`язку з чим, на думку суду, обґрунтованим та справедливим є стягнення з відповідача на користь позивача штрафу на суму 50 000,00 грн та 50 000,00 грн пені. Таке зменшення суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін. Апеляційний господарський суд також звернув увагу на те, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів понесення збитків внаслідок не поставки відповідачем товару.

Відповідне зменшення штрафних санкцій, за висновком судів попередніх інстанцій, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов'язань і проявом балансу між інтересами сторін, що узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення.
Водночас у справах, на неврахування висновків яких посилається скаржник:

- у справі № 915/2095/19 предметом позову було стягнення заборгованості за договором постачання природного газу у загальній сумі 29 721 149,10 грн (з них: 23 139 786,67 грн основного боргу; 3 319 625,67 грн пені; 1 024 688,37 грн. - 3% річних та 2 237 048,39 грн інфляційних втрат), у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов зазначеного договору в частині оплати вартості отриманого товару;

- у справі № 918/289/19 предметом позову було стягнення 2 578 292, 78 грн неустойки за Договором купівлі-продажу. Суди у цій справі дійшли висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання Відповідача про зменшення розміру неустойки, враховуючи недоведеність позивачем тієї обставини, що понесення ним збитків у розмірі 103 258, 35 доларів США сталося саме через невиконання відповідачем умов договору;

- у справі № 910/1199/19 ухвалюючи рішення про зменшення неустойки, суди оцінили обставини справи та виходили із того, що прострочення відповідачем поставки товару за договором є винятковим випадком; поведінка відповідача свідчить про вжиття ним заходів для виконання зобов`язання за Договором; прострочення строку поставки товару виникло з об`єктивних причин, яких відповідач намагався уникнути, а зобов`язання за договором виконано повністю; поставка товару здійснена протягом 31 дня від дати поставки відповідачу необхідних шасі, що свідчить про виконання усіх залежних від нього дій для поставки товару у мінімально можливий строк; порушення зобов`язання у цій справі не завдало збитків позивачу або іншим учасникам господарських відносин; відповідач визнав прострочення поставки товару та частково сплатив позивачу пеню та штраф; при зменшенні розміру штрафних санкцій Позивач не поніс значних негативних наслідків у своїй господарській діяльності, а присуджені до стягнення штрафні санкції є справедливою компенсацією за несвоєчасне виконання зобов`язання;

- у справі № 918/116/19 Верховний Суд у постанові від 04.02.2020, на яку посилається скаржник, підтвердив правильність зменшення судами попередніх інстанцій розміру пені на 50%, наголосивши, що зменшення розміру штрафних санкцій на 99% нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання;

- у  справі № 916/2302/21 предметом позову було стягнення неустойки. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом в частині невиконання погодженого обсягу вагоновідправок, що і стало підставою для нарахування неустойки. Враховуючи відповідне клопотання відповідача, з огляду на поважність причин неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, поведінку сторони, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів для виконання вказаних зобов`язання, суди визнали зазначені обставини винятковими та дійшли висновку про наявність підстав для зменшення належної до стягнення суми пені на 90% від заявленого позивачем розміру неустойки, а не на 98%, як того просив відповідач;

- у постанові від 25.05.2022 у справі № 910/19152/20 Верховний Суд щодо вирішення питання про зменшення неустойки зазначив таке: вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені;

У справах № 910/1005/19, № 904/410/19 (на які вказує скаржник) суди, вирішуючи питання про наявність/відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, відзначили, що питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Щодо доводів скаржника про необхідність дотримання судом принципу розумності, добросовісності та справедливості при застосуванні неустойки та її зменшенні, то Верховний Суд звертає увагу на наявність сталої та послідовної практики з цього питання, зокрема, на висновки постанови об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.

Так, об'єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 вказала, що у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положенням статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом у порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним у судовій практиці.

Об'єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов'язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру, до якого суд має право її зменшити.

У свою чергу, в постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 у співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями у справі № 910/2011/24 не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України.

Верховний Суд дійшов висновку, що застосування судами попередніх інстанцій у розгляді справи № 910/2011/24 положень зазначених норм матеріального права в контексті наявності підстав для зменшення неустойки у цій справі залежало виключно від встановлених і доведених обставин цієї конкретної справи, поведінки учасників спірних правовідносин, а також оцінки наданих до суду доказів, що входили до предмета доказування та формувало фактично-доказову базу, а тому зазначені справи є неподібними за змістовним критерієм.

З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, на які посилається скаржник, не знайшли свого підтвердження.

Щодо інших аргументів касаційної скарги, то такі стосуються заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій та спростування здійсненої ними оцінки доказів у справі.

Враховуючи вищенаведене, правовідносини у справах, на які посилається скаржник, та у справі, що переглядається, не є релевантними за критеріями подібності, оскільки фактичні обставини у вищевказаних справах є відмінними від обставин цієї справи, а тому висновки, які здійснені судом касаційної інстанції у зазначених справах, не є релевантними для справи № 910/2011/24. 

Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.04.2023 у справі №   910/12405/21, від 21.03.2023 у справі №   908/125/18, від 19.04.2023 у справі №   921/64/22, від 06.06.2023 у справі №   914/217/22, від 09.04.2024 у справі №   910/6316/23).

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку всім доказам, що були надані сторонами, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої   статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, на підставі пункту 5 частини першої   статті 296 цього Кодексу, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ   "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2024 у справі №   910/2011/24.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Таким чином, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження, зазвичай, вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №   910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2024 у справі №   910/2011/24.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                          І. Бенедисюк 

Суддя                                                                                          А. Ємець

Суддя                                                                                          Т. Малашенкова