УХВАЛА

06 березня 2025 року 
м. Київ

справа №520/16568/24
адміністративне провадження № К/990/6030/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білак М.В.,
суддів: Желєзного І.В., Мацедонської В.Е., 
перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката  Біленького Дениса Владиславовича на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2025 року у справі №520/16568/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,
У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 30 травня 2024 року № 498 «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського ГУНП в Харківській області» про застосування до старшого спеціаліста-криміналіста слідчого відділення відділу поліції №1 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області, лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби у поліції;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області, відповідно до якого прийнято рішення про звільнення зі служби в поліції старшого спеціаліста-криміналіста слідчого відділення відділу поліції №1 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області, лейтенанта поліції ОСОБА_1 ;
- поновити лейтенанта поліції ОСОБА_1 на посаді старшого спеціаліста-криміналіста слідчого відділення відділу поліції №1 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дати його звільнення по день ухвалення судового рішення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2025 року, відмовлено у задоволенні позову.
Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження. 
14 лютого 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката  Біленького Дениса Владиславовича на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2025 року у справі №520/16568/24. Заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 .
На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та статті 14 Закону України від 30 вересня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» гарантовано право особи на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. 
Наведене означає, що положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено можливість перегляду, як виняток, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції у разі, якщо заявником зазначені випадки, передбачені підпунктами «а» - «г» цієї норми та викладені підстави, визначені частиною четвертою статті 328 КАС України.
Як вбачається з рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року, зазначену справу судом розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності або розглянутих в порядку спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Так, представник позивача, оскаржуючи судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, посилається на наявність виняткових обставин, передбачених підпунктами «б» та «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, відповідно до яких особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Суд відхиляє ці доводи заявника з огляду на те, що такі не обґрунтовані належним чином. При цьому, лише посилання на ці виняткові обставини, за відсутності вмотивованих аргументів та належних доказів, не дають підстав для висновку, що є підстави для відкриття касаційного провадження, з посиланням на підпункти «б» та «в» частини п`ятої статті 328 КАС України.
Таким чином, подана касаційна скарга не містить належним чином обґрунтованих випадків, зазначених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які могли б слугувати підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Крім того, заявником не наведено підстав касаційного оскарження судових рішень, визначених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України, з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, часткового опису обставин справи, цитування норм законодавства, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість прийняття відповідачем оскаржених наказів з огляду на доведеність факту порушення позивачем службової дисципліни, правомірності застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Відповідач при прийнятті оскаржуваних наказів діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлений законом, добросовісно та розсудливо, з урахуванням всіх обставин справи, а саме було враховано характер вчинених позивачем порушень, обставини, за яких вони були вчинені, особу порушника, ступінь його вини, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.
Зокрема, суди погодились з висновками дисциплінарної комісії про те, що лейтенант поліції ОСОБА_1 не утримався від протиправних дій, які підривають авторитет Національної поліції України, не виконав зобов`язання бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України, та грубо порушив пункт 6 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту.
Крім того, судами відзначено, що законодавець висуває підвищені вимоги до поліцейського, що пов`язано з особливим статусом Національної поліції, а також спрямованістю діяльності поліції на служіння суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, підтримання публічної безпеки і порядку. У свою чергу, недотримання поліцейським вищезазначених вимог, є дисциплінарним проступком, за вчинення якого до порушника застосовуються заходи дисциплінарного стягнення.
Поліцейський повинен дотримуватись покладених на нього вимог, в тому числі етичного та морального змісту, як в робочий час, так і в час відпочинку, що передбачено вимогами Дисциплінарного статуту та Закону України «Про Національну поліцію», та уникати вчинення дій, які б могли викликати негативну суспільну думку населення відносно органів поліції та спричинити суспільний резонанс.
Також, зазначено, що зі змісту Присяги поліцейського, текст якої наведено у статті 64 Закону України «Про Національну поліцію», вбачається, що особа, яка вступає на службу в поліцію, усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягає вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки.
Натомість у цьому випадку, поліцейський знехтував положеннями Присяги працівника поліції, вчинивши дії, які підривають авторитет Національної поліції України, не виконав покладених на нього зобов`язань за будь-яких обставин і стосовно будь-якої людини в робочий і неробочий час дотримуватися норм професійної етики.
Отже, підставою для звільнення позивача зі служби в поліції стали обставини порушення ним службової дисципліни, тобто судами в межах розгляду цієї справи не досліджувалось питання наявності або відсутності вини в діях позивача щодо вчинення злочину чи адміністративного правопорушення, а надавалась правова оцінка обставинам наявності або відсутності вчинення ним дисциплінарного проступку.
З огляду на викладене, суди відхилили посилання позивача на відсутність відносно нього обвинувального Вироку та неповідомлення про підозру, оскільки не спростовують висновків службового розслідування щодо факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку.
Також відхилені доводи позивача щодо його необізнаності про проведення відносно нього службового розслідування, що порушило реалізацію ним свого права на встановлення об`єктивної істини, оскільки зазначене спростоване зібраними дисциплінарною комісією матеріалами, а саме під час проведення службового розслідування ОСОБА_1 надавав свої пояснення щодо цієї події. Крім того, було встановлено, що для надання пояснень ОСОБА_1 прибув до УГІ ГУНП в Харківській області в стані наркотичного сп`яніння (похідні амфетаміну), що підтверджується висновком КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» від 22 травня 2024 року № 359. Отже, позивачу достеменно було відомо про призначення та проведення службового розслідування.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є найвищим судом у системі судоустрою України, забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначений процесуальним законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України, 
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката  Біленького Дениса Владиславовича на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2025 року у справі №520/16568/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді                                                                                          М.В. Білак

                                                                                          І.В. Желєзний

                                                                                          В.Е. Мацедонська