ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року 
м. Київ

справа № 440/5543/22
адміністративне провадження № К/990/25989/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білак М.В.,
суддів: Мацедонської В.Е., Мельник- Томенко Ж.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дзундзи Юрія Романовича 
на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2024 року (головуючий суддя - Макаренко Я.М., судді: Жигилій С.П., Любчич Л.В.)    
у справі № 440/5543/22 
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
I.          РУХ СПРАВИ
1.          У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 лютого 2020 року по 30 травня 2022 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 28 лютого 2020 року по 30 травня 2022 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби.
2.           В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у день звільнення його зі служби (27 лютого 2020 року) відповідач не виплатив йому всіх належних при звільненні сум. Остаточний розрахунок проведено лише 30 травня 2022 року, а тому вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
3.          Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03 травня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період 28 лютого 2020 року по 30 травня 2022 року в сумі 15522,42 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
4.          Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2024 року рішення суду першої інстанції змінено в частині мотивів та підстав задоволення позову ОСОБА_1 , викладено мотивувальну частину рішення в редакції вказаної постанови, та змінено суму стягнутого на користь ОСОБА_1 середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 15 522,42 грн на 20 446,06 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
5.          Представник позивача подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
6.          Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
7.             Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
8.          Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 27 лютого 2020 року №  52 позивача звільнено із військової служби у запас та виключено зі списків особового складу частини та усіх видів грошового забезпечення.
9.          Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у справі №  380/10063/20, що набрало законної сили 22 січня 2021 року, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27 лютого 2020 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27 лютого 2020 року. 
10.          Також рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року у справі №380/10059/20, що набрало законної сили 05 квітня 2021 року, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1  індексації грошового забезпечення за період з 29 вересня 2016 року по 27 лютого 2020 року в повному обсязі. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 29 вересня 2016 року по 27 лютого 2020 року, із застосуванням січня 2008 року, як місяця з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 29 вересня 2016 року по 28 лютого 2018 року, а в період з 01 березня 2018 року по 27 лютого 2020 року з урахуванням абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №  1078.
11.          На виконання вказаних рішень у справах №  380/10063/20 та №  380/10059/20, відповідачем 25 березня 2021 року, 14 квітня 2021 року, 01 липня 2021 року та 31 травня 2022 року виплачено належні позивачу кошти у розмірі 16457,82 грн, 2639,66 грн, 57491,39 грн та 76030,52 грн відповідно.
12.          Оскільки відповідач своєчасно не здійснив виплату всіх сум, які належали до виплати під час звільнення, то відповідно до статті 117 КЗпП України у позивача виникло право на середній заробіток за весь час затримки виплати, у зв`язку з чим він звернувся до суду з вказаним позовом.
III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
13.          Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, врахував принцип співмірності, та вказав, що істотність частки компенсації за несвоєчасний розрахунок у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 11,40% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 29 липня 2022 року у справі № 380/6837/20.
14.          Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів та підстав часткового задоволення позову, суд апеляційної інстанції, застосував запропонований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц підхід для обрахунку суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до якого необхідно врахувати розмір грошової компенсації, виплата якої прострочена відповідачем, тривалість затримки у днях щодо кожної суми відповідно та розмір середньозваженої облікової ставки НБУ протягом періоду затримки.
15.          У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу в розмірі 20446,06 грн.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
16.          Скаржник в касаційній скарзі зазначає, що Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №  480/3105/19, де при касаційному розгляді Верховним Судом враховувалися висновки Великої Палати Верховного Суду висвітлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №  761/9584/15-ц, наведено чіткий справедливий механізм зменшення розміру відшкодування, а саме що: розмір середнього заробітку, яка належить до виплат прямо пропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
17.          Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 16 лютого 2023 року по справі №  420/20192/21, постанові від 09 березня 2023 року по справі №  520/899/21, постанові від 05 квітня 2023 року по справі №  560/13719/21, постанові від 28 червня 2023 року у справі №  560/11489/22, постанові від 14 грудня 2023 року по справі № 360/804/22, постанові від 13 лютого 2024 року по справі № 380/10080/22.
18.          Верховним Судом у постанові від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 22 лютого 2024 року у справі №  560/831/23, від 29 лютого 2024 у справі №  460/42524/22, від 14 березня 2024 року у справі № 560/6960/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 440/8467/23, від 30 квітня 2024 року у справі № 560/6962/23, від 01 травня 2024 року у справі №  140/16184/23 враховуючи зазначені висновки Верховного Суду було додатково, визначено обставини, які підлягають встановленню при прийнятті рішення застосовуючи норми статті 117 у редакції чинній до 19 липня 2022 року, яка застосовується у даній справі, а саме: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
19.          Проте, на думку скаржника, зазначені висновки Верховного Суду були повністю проігноровані судом апеляційної інстанції, а обставини які підлягали встановленню - не були встановлені. 
20.          Скаржник вважає, що ігнорування судом апеляційної інстанції зазначених вище правових висновків Верховного Суду, не встановлення усіх фактичних обставин справи, не дослідження фактів, що підлягали встановленню і лежать в основі позовних вимог, в повному обсязі не дослідження доказів які знаходяться в матеріалах справи, свідчить про прийняття необґрунтованого рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
21.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.
22.          Касаційне провадження у справі, що розглядається, відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
23.          Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
24.          Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд апеляційної інстанції керувався приписами статті 117 КЗпП України, застосувавши висновки Верховного Суду щодо визначення критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до цієї статті, дійшов висновку, що на користь позивача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20446,06 грн за період із 28 лютого 2020 року по 30 травня 2022 року. 
25.          Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
26.          Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
27.          Таким чином, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
28.          Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
29.          Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку.
30.          Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
31.          Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
32.          Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
33.          Судами установлено, що позивачем у позовній заяві заявлено вимоги про стягнення на його користь розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 28 лютого 2020 року по 30 травня 2022 року (загальна кількість днів - 823) із розрахунку 384,98 грн (середньоденний розмір грошового забезпечення) в день.
34.          Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
35.          Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
36.          Відповідно до вже згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №  761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
37.          Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №  480/3105/19 спираючись на вказані критерії, з урахуванням специфіки відносин, що виникають під час проходження публічної служби, визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
38.          Так, у пунктах 58-60 Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
39.          Лінгвістичне тлумачення тексту цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
40.          Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
41.          Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку виплачується в розмірі прямо пропорційному розміру невиплачених звільненому працівникові сум.
42.          Враховуючи, що формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, наведена у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №  480/3105/19, сформована з урахуванням специфіки відносин, що виникають під час проходження публічної служби, то колегія суддів вважає, що саме вона підлягає застосуванню до спірних правовідносин у справі, що розглядається.  
43.          Проте, суд апеляційної інстанції, застосував підхід щодо обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №  761/9584/15-ц, який полягає в тому, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2020 - 2022 роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.
44.          У зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції, враховуючи розмір грошової компенсації, виплата якої прострочена відповідачем, приймаючи до уваги тривалість затримки у днях щодо кожної суми відповідно та з урахуванням розміру середньозваженої облікової ставки НБУ протягом періоду затримки, дійшов висновку, що загальний обсяг відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок з позивачем складає 20 446,06 грн.
45.          Однак, як уже було зазначено, суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №  761/9584/15-ц.
46.          Унаслідок застосування судом апеляційної інстанції вказаного підходу обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд апеляційної інстанції не з`ясував істотних для справи обставин, які б дозволили здійснити такі розрахунки, застосувавши методику обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка зазначена в постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
47.          З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження.
48.          Беручи до уваги, що суд апеляційної інстанції не встановив істотних для справи обставин, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові, суд не може здійснити відповідний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні самостійно.
49.          Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої або апеляційної інстанції та направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
50.          Ураховуючи приписи статті 353 КАС України, а також те, що неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права допущені судом апеляційної інстанції, і ці порушення неможливо виправити в суді касаційної інстанції, то оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
51.          Під час нового розгляду справи суду необхідно, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові, для цілей застосування положень статті 117 КЗпП України та висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №  480/3105/19 щодо обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на підставі належних та допустимих доказів дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків, надати оцінку вказаним обставинам й аргументам сторін та, у залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
52.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність понесених судових витрат, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 345, 353, 356 КАС України,
П О С Т А Н О В И В: 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дзундзи Юрія Романовича задовольнити.
Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2024 року скасувати, а справу №  440/5543/23 направити на новий судовий розгляд до Другого апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

...........................

...........................

...........................
М.В. Білак
В.Е. Мацедонська
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду