УХВАЛА
11 лютого 2025 року 
м. Київ
справа №440/3168/24
адміністративне провадження № К/990/3367/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Соколова В. М., суддів: Загороднюка А. Г., Єресько Л. О., перевіривши касаційну скаргу Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області на рішення   Полтавського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024  року та  постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року у справі №440/3168/24 за позовом Соціально-гуманітарного відділу Опішнянської селищної ради до Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області, Північного офісу Держаудитслужби про визнання протиправним та скасування висновку,
УСТАНОВИВ:
Соціально-гуманітарний відділ Опішнянської селищної ради звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати висновок Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області від 04 березня 2024 року про результати моніторингу процедури закупівлі UA-2023-11-17-007673-а за предметом закупівлі "Нове будівництво швидкоспоруджувальної захисної споруди цивільного захисту модульного типу (найпростіше відкриття) на території КЗ дошкільної освіти дитячий садок "Світлячок" Опішнянської селищної ради Полтавської області за адресою вул. Центральна, буд.51, село Малі Будища" (згідно коду ДК 021:2015 - 45210000-2 - Будівництво будівель).
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024  року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року, позов задоволено.
Не погоджуючись із оскаржуваними судовими рішеннями, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
В свою чергу, відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
За змістом частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є: справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті, а саме: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).
У цій справі суд першої інстанції дійшов висновку про можливість її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.
За такого правового врегулювання та обставин справи, оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку можливе лише у випадку наявності обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник вказує, що підставою касаційного оскарження судових рішень є підпункти «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та зазначає, що спір між сторонами стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також справа становить значний суспільний інтерес для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Колегією суддів не може бути прийнято до уваги посилання на існування обставин, визначених підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої  статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. Крім того скаржником не наведено існування різної судової практики у подібних правовідносинах, яка б свідчила про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.
Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, також може бути зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.
Вжите національним законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес" необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. 
Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.
Доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до цитування норм законодавства України, а також переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, і ґрунтуються на незгоді з висновками цих судів щодо їхньої оцінки. Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.
У касаційній скарзі скаржник  зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки Верховного Суду викладені у постановах від 15 серпня 2024 року у справі №120/12783/23, від 01 лютого 2024 року у справі №640/18786/22, від 04 травня 2023 року у справі №640/17543/20, від 12 січня 2022 року у справі №120/14951/21, від 01 січня 2023 року у справі №260/2993/21, від 02 березня 2023 року у справах №160/4436/21, №240/6243/20, №260/2993/23, №280/8475/20, №420/693/21, №200/10092/20, від 15 лютого 2024 року у справі №420/15232/22, від 05 жовтня 2023 року у справі №160/185047/22, від 17 серпня 2022 року у справі №520/14902/2020, від 15 травня 2022 року у справі №520/25/20, від 21 грудня 2023 року у справі №480/11854/20, від 25 березня 2021 року у справі №818/268/18, від 01 лютого 2024 року у справі №640/18786/22, від 15 лютого 2024 року у справі №420/15232/22, від 14 грудня 2023 року у справі №160/563/20.
Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.
Так, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.
У справі № №120/12783/23 судами встановлено, що лише 12 липня 2023 року, тобто уже після оприлюднення рішення про початок моніторингу процедури закупівлі, між позивачем та ТОВ «Агрошляхбуд» укладено Додаткову угоду №1 до Договору №328 від 26 травня 2023 року, згідно із якою сторони домовились про продовження строку дії договору та пункт 2 Договору №330 вирішили викласти в наступній редакції: «підрядник розпочне виконання робіт протягом двох робочих днів з дати підписання договору і звершить згідно календарного графіку до 31 грудня 2023 року». Як на підставу для продовження строку дії договору позивач посилався на лист, в якому підрядник повідомив, що при більш детальному ознайомленні було встановлено, що на об`єкті проводилась реконструкція зовнішніх інженерних мереж іншим підрядником. Ні позивач, ні підрядник ТОВ «Агрошляхбуд» не надав суду пояснень щодо причин чи наявних непереборних обставин не повідомлення замовника про неможливість початку виконання робіт у визначений договором термін. Верховний Суд вказав, що проведення двома виконавчими органами Вінницької міської ради одночасно двох процедур закупівель з приводу виконання на одному об`єктів робіт, характер яких є взаємовиключним, а також встановлення стислих строків, протягом яких такі роботи можуть бути проведені, могло призвести до звуження кола осіб, які виявили бажання взяти участь у закупівлі. Також відсутність факту початку виконання робіт у термін, передбачений пунктом 2.1 Договору (тобто до 30 травня 2023 року) передбачено однією із підстав для розірвання замовником договору в односторонньому порядку (пункт 16.5.3 Договору №328), що не було здійснено Департаментом житлового господарства Вінницької міської ради. Верховний Суд дійшов висновку, що обставини, за яких відбулось внесення змін до істотних умов договору №328 від 26 травня 2023 року не можуть вважатись об`єктивними.
Натомість у даній справі встановлено, що продовження строку дії договору та строку виконання робіт не є зміною істотних умов договору, а тому під час укладення додаткової угоди №1/2552 від 28 грудня 2023 року до договору позивач діяв правомірно.
Отже, наведена скаржником постанова Верховного Суду ухвалена за інших фактичних обставин, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки судів.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Водночас посилаючись на постанови у справах №640/18786/22, №640/17543/20, №120/14951/21, №260/2993/21, №160/4436/21, №240/6243/20, №260/2993/23, №280/8475/20, №420/693/21, №200/10092/20, №420/15232/22, №160/185047/22, №520/14902/2020, №520/25/20, №480/11854/20, №818/268/18, №640/18786/22, №420/15232/22, №160/563/20 скаржник не обґрунтував що ці постанови у справі за подібними відносинами з цією справою. Скаржником не зазначено висновків, які сформовано Верховним Судом щодо застосування норми права у подібних правовідносинах та висновки суду апеляційної інстанції, які їм не відповідають.                 
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що заявником належним чином не обґрунтовано посилання на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Отже, скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду справи. 
Відтак, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити. 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
Керуючись статтями 248, 328, 333 КАС України,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області на рішення   Полтавського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024  року та  постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року у справі №440/3168/24 за позовом Соціально-гуманітарного відділу Опішнянської селищної ради до Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області, Північного офісу Держаудитслужби про визнання протиправним та скасування висновку.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                В.  М.  Соколов

Судді                                                                                                     А. Г. Загороднюк
                    
                                                                                                    Л. О. Єресько