УХВАЛА

17 січня 2025 року
м. Київ

справа №520/15358/23
адміністративне провадження №К/990/51170/24
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е., 
суддів - Желєзного І. В., Мельник-Томенко Ж. М., 
перевіривши касаційну скаргу  ОСОБА_1   
на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року
у справі № 520/15358/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-                         
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Донецької обласної прокуратури, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Донецької обласної прокуратури від 15.05.2023 №301-к щодо звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки Левицької К.В. по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку та органів прокуратури Донецької області на підставі п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру";
- поновити ОСОБА_1 з 16.05.2023 в Донецькій обласній прокуратурі на посаді прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки Левицької К.В. по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку або рівнозначній посаді, яку він займав станом на 15.05.2023;
- стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 16.05.2023 по 14.06.2023 в розмірі 63526,10 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2023 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ керівника Донецької обласної прокуратури від 15.05.2023 №301к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки Левицької К.В. по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку та органів прокуратури Донецької області на підставі п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на час відпустки Левицької К.В. по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку та органів прокуратури Донецької області.
Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 25 553 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят три) грн. 66 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 року по справі №  520/15358/23 скасовано.
Прийнято постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.
За правилами частини першої  статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
З матеріалів касаційної скарги встановлено, що вони оформлені без дотримання вимог пункту 4 частини другої  статті 330 КАС України.
Відповідно до пункту 4 частини другої  статті 330 КАС України  в касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)  статтею 328 цього Кодексу  підстави (підстав).
Відповідно до частини четвертої  статті 328 КАС України  підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою  статті 353 цього Кодексу.
Перевіривши касаційну скаргу позивача, Судом встановлено, що її зміст не відповідає вимогам пункту 4 частини другої  статті 330 КАС України, оскільки ним не обґрунтовано підстави, на якій подана касаційна скарга, що перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Так перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги установлено, що скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі №  440/2466/20, від 19 січня 2021 року у справі № 817/1229/17, від 11 липня 2018 року №  821/761/17, від 03 червня 2020 року № 0504/6561/18-а.
Слід зазначити, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) у чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов.
Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається норма права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні; висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні; висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду із зазначенням дати її прийняття та номеру справи; обґрунтування подібності правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.
Отже, в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, необхідно указати конкретну норму права (пункт, частина, стаття), яка застосована судом без урахування висновку Верховного Суду
Однак, посилаючись на неврахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, заявник не вказує конкретну норму права, яку судом апеляційної інстанції застосовано невірно.
Також позивач посилається на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України (пункти 1,4 частини 2 статті 353 КАС України, а саме , суд не дослідив зібрані у справі докази,  суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів).
Посилання скаржника на пункт 4 частини другої  статті 353 КАС України  як на самостійну підставу для відкриття касаційного провадження у цій справі, не є достатньо обґрунтованим у взаємозв`язку з обставинами, на які він посилається в обґрунтування такої підстави, із предметом доказування у справі, та причинно-наслідковим зв`язком із протиправністю оскаржуваного судового рішення.
При цьому, пункт 1 частини другої статті 353 КАС України регламентує прийнятність доводів про недослідження судом зібраних у справі доказів виключно за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.  Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.
У відсутності обґрунтованих підстав, визначених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України, Суд позбавлений можливості прийняти доводи скаржника щодо наявності підстави передбаченої пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України.
Згідно з вимогами частини третьої  статті 334 КАС України  в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження, а за змістом частини першої  статті 341 КАС України, за винятком частини третьої цієї  статті КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Таким чином межі касаційного перегляду судових рішень обмежено підставами, на яких подається касаційна скарга, зазначеними скаржником, та викладеними в ухвалі суду підставами для відкриття касаційного провадження.
Отже, у разі не зазначення в касаційній скарзі підстав (підстави), на якій подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)  статтею 328 цього Кодексу  підстави (підстав) (пункт 4 частини другої  статті 330 КАС України) така касаційна скарга має бути залишена без руху.
Згідно із частиною другою  статті 332 КАС України  до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених  статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення  статті 169 цього Кодексу.
Частинами першою і другою  статті 169 КАС України  визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями  160,  161  цього  Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
За таких обставин, відповідно до частин першої та другої  статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України  касаційна скарга підлягає залишенню без руху з наданням заявнику касаційної скарги строку у 10 днів для усунення недоліків шляхом надання    до суду касаційної інстанції:
- касаційної скарги в новій редакції із зазначенням підстав (підстави), на яких подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)  статтею 328 КАС України  підстави (підстав) (пункт 4 частини другої  статті 330 КАС України), з належним її обґрунтуванням.
Керуючись статтями  3,  169,  330,  328,  332 Кодексу адміністративного судочинства України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1   на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року у справі № 520/15358/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без руху.
Надати строк для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали - протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали про залишення касаційної скарги без руху.
Роз`яснити, що невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк є підставою для повернення касаційної скарги.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                               В. Е. Мацедонська

Судді                                                                                                                            І. В. Желєзний

                                                                                                    Ж. М. Мельник-Томенко