УХВАЛА

29 січня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/17025/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Случа О.В.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників учасників:
позивача - не з`явився
відповідача - Лєщинський К.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нью Енерджі Юкрейн "
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2024 (у складі колегії суддів: Кравчук Г.А. (головуючий), Тарасенко К.В., Коробенко   Г.П.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2024 (суддя Ягічева Н.І.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцька ТЕЦ"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нью Енерджі Юкрейн"
про стягнення 18 502 649,13 грн
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст та підстави позовних вимог
02.11.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Кременчуцька ТЕЦ" (далі - ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ", Позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нью Енерджі Юкрейн" (далі - ТОВ "Нью Енерджі Юкрейн", Відповідач, Скаржник) про стягнення заборгованості у розмірі 18 502 649,13 грн, з яких 15 106 176,00 грн основний борг, 677 594,11 грн 3% річних, 2 718 879,02 грн інфляційні втрати.
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням Відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договором купівлі-продажу електричної енергії від 14.04.2022 № 133.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.06.2024 позовні вимоги задоволено частково: присуджено до стягнення з ТОВ "Нью Енерджі Юкрейн" 677  594,11 грн 3% річних, 2 718 879,02 грн інфляційних втрат та 277 539,74 грн витрат по сплаті судового збору.
Провадження у справі в частині стягнення 15 106 176,00 грн основного боргу закрито у зв`язку з відсутністю предмета спору внаслідок зарахування сторонами зустрічних однорідних вимог після відкриття провадження у справі.
При цьому суд першої інстанції встановив, що під час розгляду справи сторони дійшли згоди про зарахування зустрічних однорідних вимог за зобов`язаннями у розмірі 15  106 176,00 грн (тобто у розмірі основного боргу), на підставі чого виснував про відсутність предмету спору у цій частині та закрив провадження у справі у відповідності до пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Водночас суд визнав доведеним факт прострочення Відповідачем виконання грошового зобов`язання та дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з нього 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на відповідні суми боргу за загальний період прострочення, та позов у цій частині задовольнив.
Здійснюючи розподіл судових витрат у справі суд першої інстанції у відповідності до вимог частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України всі витрати зі сплати судового збору за подання позову (зокрема і в частині стягнення основного боргу, провадження у справі щодо якого закрито) поклав на Відповідача. При цьому суд врахував, що підставою звернення ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" до суду з вказаним позовом слугувала неправомірна бездіяльність Відповідача, який не вжив заходів до поновлення порушених ним прав і законних інтересів Позивача, а зарахування зустрічних однорідних вимог було погоджено сторонами лише після відкриття провадження у справі за поданим позовом.
Вказане рішення суду першої інстанції, оскаржене Відповідачем у апеляційному порядку виключно в частині покладення на нього витрат по сплаті судового збору у повному розмірі, а не пропорційно до стягнутої суми, залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2024.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду щодо наявності підстав покладення судових витрат на Відповідача у повному розмірі з огляду на його дії/бездіяльність як на причину звернення Позивача з позовом у цій справі, проте з інших підстав - за приписами частини третьої статті 130 Господарського процесуального кодексу України.
З вказаною постановою Відповідач також не погодився та скористався своїм правом на касаційне оскарження.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
Касаційне провадження у справі відкрито 16.12.2024 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Скаржник просить Суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2024 в частині покладення на нього витрат по сплаті судового збору у розмірі 277 539,74 грн та ухвалити нове судове рішення у відповідній частині, яким здійснити розподіл судових витрат пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з Відповідача 50 947,10 грн.
Підставами касаційного оскарження Відповідач зазначає посилання суду апеляційної інстанції на нерелевантний до вказаної справи висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 05.12.2023 у справі №921/481/22 (відповідно до якого судові витрати можуть бути покладені на Відповідача за заявою Позивача) та водночас неврахування судом правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.03.2023 у справі № 910/7169/18 та у постанові Верховного Суду від 10.10.2023 у справі №907/636/20 у подібних правовідносинах, що стало наслідком ухвалення незаконного, на його думку, судового рішення.
Також у касаційній скарзі ТОВ "Нью Енерджі Юкрейн" повідомляє Суд, що орієнтовний розмір його витрат у зв`язку з розглядом касаційної скарги становить 40 000 грн (у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу).
У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" просить Суд залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
14.04.2022 між ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" (продавець) та ТОВ "Нью Енерджі Юкрейн" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу електричної енергії №133 (далі - Договір), відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує електричну енергію в обсягах, графіках погодинного обсягу, за ціною та на умовах, що визначені цим Договором, Додатками та Додатковими угодами до цього Договору, що є його невід`ємними частинами.
Згідно з пунктом 2.2 Договору обсяг електричної енергії, щогодинні обсяги електричної енергії (сума яких в межах доби складає добовий обсяг), ціна електричної енергії, період та/або етапи періоду купівлі-продажу електричної енергії за цим Договором регулюються Додатковими угодами до Договору, що укладені на розрахунковий місяць.
У пунктах 2.3, 2.4 Договору визначено, що допускається відхилення фактичного добового обсягу купівлі-продажу електричної енергії в межах 10% в сторону збільшення або зменшення такого добового обсягу від встановленого Додатковою угодою без додаткового узгодження такого відхилення сторонами. В цьому випадку договірним вважається обсяг електричної енергії, зареєстрований сторонами в Системі MMS.
Сторони у Договорі також узгодили, що у випадку, якщо відхилення фактичного добового обсягу купівлі-продажу електричної енергії перевищує 10% в сторону збільшення або зменшення такого добового обсягу від узгодженого сторонами у Додатковій угоді, коригування добових обсягів здійснюється на підставі відповідної заявки.
За умовами пункту 2.5 Договору заявка, подана в порядку пункту 2.4 цього Договору, є належним повідомленням про зміни договірних обсягів купівлі-продажу електричної енергії на торговий день, які покупець бажає придбати у продавця за цим Договором. Внесення змін до Договору та/або Додаткової угоди в такому разі не потребується.
Відповідно до пункту 2.6. Договору Додаткова угода, підписана в порядку, передбаченому пунктом 1.5 цього Договору, має юридичну силу оригіналу Додаткової угоди та містить дані про узгоджені договірні обсяги електричної енергії, які покупець бажає придбати у продавця за цим Договором у визначений ним розрахунковий місяць.
Згідно з пунктом 2.8. Договору право власності покупця на узгоджений в порядку, передбаченому цим Договором, обсяг електричної енергії виникає в момент отримання в Системі ММS автоматичного повідомлення від Оператора системи передачі про те, що зареєстрований за цим Договором обсяг електричної енергії є дійсним.
Пунктом 3.1 Договору встановлено, що ціна електричної енергії на заявлений покупцем обсяг електричної енергії, а також графік розрахунків покупця зазначаються продавцем у відповідній Додатковій угоді до цього Договору. Сторони узгодили, що ціна за одиницю електричної енергії визначається в гривнях з точністю до двох знаків після коми згідно правил математичного заокруглення.
14.04.2022 між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до Договору, відповідно до умов якої періодом постачання електричної енергії є з 00:00 год 16.04.2022 по 24:00 год 30.04.2022. Загальний обсяг постачання електричної енергії, за цією Додатковою угодою становить 10800 МВт*год.
Відповідно до пункту 3 Додаткової угоди № 1 попередня ціна за 1 МВт*год електричної енергії (ПЦ) становить 1860,00 грн без ПДВ, а остаточна ціна за 1 МВт*год обчислюється шляхом множення Попередньої ціни на коефіцієнт коригування.
За результатом виконання Додаткової угоди №1 було складено Акт №1 передачі-прийому обсягу купівлі-продажу електричної енергії від 30.04.2022, згідно якого обсяг придбаної Відповідачем електричної енергії становить 6768,00 МВт*год загальною вартістю 15 106 176,00 грн з ПДВ.
Згідно з пунктом 3.2 Договору покупець самостійно здійснює розрахунок розмірів платежів без надання продавцем окремих відповідних рахунків для оплати. Водночас Позивачем також було виставлено та направлено Відповідачу рахунок на оплату № 3 від 02.05.2022 на загальну суму поставленої електричної енергії 15  106  176,00 грн з ПДВ.
Відповідно до пункту 5 Додаткової угоди №1 оплата за електричну енергію проводиться покупцем грошовими коштами у національній валюті України на розрахунковий рахунок продавця, шляхом перерахування грошових коштів. Покупець здійснює оплату за електричну енергію на умовах Д-1 у розмірі не менше добової вартості електричної енергії доби "Д".
За змістом пункту 3.5 Договору оплата покупцем вартості електричної енергії вважається здійсненою після того, як на рахунок продавця надійшла вся сума коштів, що підлягає сплаті за придбану електричну енергію, відповідно до умов Договору.
Оскільки Відповідачем взяті на себе зобов`язання з оплати вартості купленої ним електроенергії своєчасно не здійснені, виходячи з умов Договору, Додаткової угоди №1 та Акта №1, Позивач звернувся до господарського суду з позовом у цій справі за захистом своїх порушених прав.
Водночас з огляду на невиконання Відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати вартості використаної (купованої) електричної енергії, Позивач одночасно з вимогою про стягнення основного боргу просив господарський суд також стягнути з відповідача 677 594,11 грн 3% річних та 2 718 879,02 грн інфляційних втрат, нараховані на відповідні суми боргу за загальний період прострочення виконання ТОВ "Нью Енерджі Юкрейн" свого грошового зобов`язання за Договором.
Відповідач у суді зазначені позовні вимоги щодо наявності заборгованості та, відповідно, стягнення 3% річних та інфляційних втрат заперечував, посилаючись на те, що між сторонами не були належним чином оформлені домовленості/документи по Договору купівлі-продажу електричної енергії №  133 від 14.04.2022, не була узгоджена/підписана заявка на обсяг купівлі-продажу електричної енергії, не був узгоджений/підписаний акт передачі-прийому обсягу електричної енергії та будь-які інші документи з цього приводу. Тобто Відповідач доводив суду, що зобов`язання Позивача є такими, що не виконані.
Проте судом першої інстанції в процесі вирішення спору у справі встановлено, що на виконання умов Договору та Додаткової угоди №1 Позивач передав, а Відповідач прийняв електричну енергію в обсязі 6768,00 МВт*год за ціною 1860,00 грн/МВт*год, загальна вартість якої становить 15 106 176,00 грн з ПДВ, що підтверджується складеним та підписаним сторонами без будь-яких заперечень і зауважень Актом №1 від 30.04.2022.
На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що Позивачем належними та допустимими доказами підтверджено виникнення у Відповідача зобов`язання з оплати придбаної у позивача електроенергії на загальну суму 15 106 176,00 грн, виконання якого він прострочив.
З огляду на наявні в матеріалах справи докази суд відхилив заперечення Відповідача про те, що між сторонами склалися усні домовленості, відповідно до яких Відповідач мав лише намір замовити у Позивача електроенергію в обсязі 10 800 МВт.
У подальшому Відповідач через систему "Електронний суд" подав до суду заяву про закриття провадження у справі з доданою копією заяви від 03.04.2024 про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 15 106 176,00 грн з доказами її направлення на адресу Позивача. У заяві ТОВ "Нью Енерджі Юкрейн" просило закрити провадження у справі щодо стягнення основного боргу, оскільки після звернення ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" до суду з позовом спір у цій справі припинив своє існування у зв`язку зі здійсненням зарахування зустрічних однорідних вимог у порядку статті 601 Цивільного кодексу України. 
04.06.2024 Відповідач у доповнення до заяви про закриття провадження у справі повідомив суд першої інстанції про те, що Позивач заявою від 23.05.2024 про зарахування зустрічних однорідних вимог за іншим зобов`язанням підтвердив припинення зобов`язання за основним боргом, яке було предметом розгляду у даній справі, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог у сумі 15 106 176,00 грн за заявою Відповідача від 03.04.2024.
Тобто з 23.05.2024 відсутній предмет спору, що став підставою для звернення Позивача до суду з позовом у цій справі 02.11.2023.
В такий спосіб суд першої інстанції закрив провадження у справі в частині стягнення 15 106 176,00 грн основного боргу на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України, а саме в зв`язку з відсутністю предмета спору.
Водночас позовні вимоги ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ" в частині стягнення з ТОВ "Нью Енерджі Юкрейн" 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасну сплату викупленої і отриманої електроенергії суд першої інстанції задовольнив, оскільки визнав їх розмір арифметично правильним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства та положенням Договору. Рішення у цій частині Відповідачем не оскаржувалося.
Здійснюючи розподіл витрат зі сплати судового збору, зокрема і в частині закриття провадження у справі, суд першої інстанції виснував, що причиною звернення Позивача до суду з позовом стали неправомірні дії (бездіяльність) Відповідача, а тому на підставі положень частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України поклав на Відповідача всі понесені Позивачем зазначені витрати, а не розподілив їх пропорційно до стягнутої суми відносно заявленої у позові.
З таким рішенням вцілому погодився суд апеляційної інстанції, проте у своїй постанові зазначив про помилковість застосування судом першої інстанції норми частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вона регулює розподіл між сторонами судових витрат у разі вирішення спору по суті. Як наслідок, суд апеляційної інстанції зазначив про необхідність розподілу судових витрат за таких обставин справи № 910/17025/23 на підставі частини третьої статті 130 цього кодексу, оскільки спір в частині стягнення основного боргу судом по суті не вирішувався. При цьому апеляційний господарський суд послався на правовий висновок Верховного Суду, сформований у постанові від 05.12.2023 у справі №921/481/22.
Проте Відповідач не погодився і з таким судовим рішенням та скористався правом касаційного оскарження, наполягаючи на застосуванні до спірних правовідносин загальних вимог пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір".
Позиція Верховного Суду
Заслухавши суддю-доповідача, присутнього у судовому засіданні представника Відповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з наступних підстав.
Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16.
Предметом касаційного оскарження у цій справі є судові рішення щодо розподілу судових витрат у вигляді сплаченого Позивачем та стягнутого з Відповідача судового збору за подання позовної заяви.
ТОВ "Нью Енерджі Юкрейн" у касаційній скарзі посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій оскаржувані рішення прийнято з порушенням частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України, а саме застосовано правовий висновок Верховного Суду у справі №  921/481/22 зі спору у неподібних правовідносинах, та водночас не враховано правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.03.2023 у справі № 910/7169/18 та у постанові Верховного Суду від 10.10.2023 у справі №907/636/20.
Пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. Оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
У пункті 39 постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним і ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96- 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.
Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставами для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваних судових рішень господарських судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
Скаржник вважає, що оскаржуване ним судове рішення прийнято без урахування висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17.03.2023 у справі № 910/7169/18 та від 10.10.2023 у справі №907/636/20.
Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд за наслідками касаційного перегляду справи № 907/636/20 погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу відповідно до частини п`ятої статті 130 Господарського процесуального кодексу України. При цьому судами зазначено, що стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, у разі закриття провадження у справі можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.
Надаючи оцінку діям позивача, які призвели до закриття провадження у зазначеній ТОВ "Нью Енерджі Юкрейн" справі № 907/636/20, на предмет їх обґрунтованості/необґрунтованості в розумінні приписів статті 130 Господарського процесуального кодексу України, суди встановили, що позивач після пред`явлення позову вчиняв дії щодо затягування та перешкоджання розгляду справи, зокрема неодноразово звертався із заявами про відкладення розгляду справи, подавав численні клопотання (про залучення співвідповідача у справі, про зміну предмета позову), які у подальшому відкликав, а згодом звернувся до суду з заявою про відмову від позову, не обґрунтувавши причин такої відмови. За таких обставин суди попередніх інстанцій встановили, що такі дії позивача не свідчать про обґрунтованість його дій при зверненні з позовом.
З такими висновками погодився Верховний Суд та залишив у силі оскаржувані у справі № 907/636/20 рішення про стягнення з позивача на користь відповідача понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу. 
Колегія суддів звертає увагу, що у справі № 907/636/20, на яку посилається у своїй касаційній скарзі ТОВ "Нью Енерджі Юкрейн", Верховний Суд не формував висновків про порядок розподілу витрат зі сплати судового збору. Предметом касаційного перегляду була правомірність стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу за приписами частини п`ятої статті 130 Господарського процесуального кодексу України. При цьому пред`явлення позову було спричинено недобросовісною поведінкою саме позивача.
За обставинами справи № 910/17025/23, що переглядається, судові витрати (а саме судовий збір за подання позову до господарського суду) розподілені за правилами частини третьої статті 130 Господарського процесуального кодексу України. Такому розподілу передувало закриття провадження у справі у зв`язку з врегулюванням між сторонами спору вже після пред`явлення позову. Судами попередніх інстанцій правильно виснувано, що на момент пред`явлення позову у Позивача були обґрунтовані підстави для захисту свого порушеного права у судовому порядку, тобто були спричинені саме неправомірними діями Відповідача щодо невиконання своїх договірних зобов`язань. Зокрема стягненню з останнього інфляційних втрат та 3% річних передувало з`ясування судом першої інстанції обґрунтованості пред`явлених позовних вимог у частині основного боргу. 
Колегія суддів бере до уваги, що рішення місцевого господарського суду в частині задоволених позовних вимог Відповідачем не оскаржувалося, що свідчить про його згоду з обґрунтованістю позову ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ". 
Тобто обставини цієї справи № 910/17025/23 не дають підстав вважати її подібною до справи № 907/636/20, а тому посилання на неї Скаржника не може бути підставою для скасування оскаржуваних рішень.
У наведеній Відповідачем постанові Верховного Суду від 17.03.2023 у справі №  910/7169/18 об`єднана палата Касаційного господарського суду дійсно прийшла до висновку про необхідність повернення позивачу із спеціального фонду державного бюджету України сплаченого судового збору. Проте поза увагою Скаржника залишилися ті обставини справи №  910/7169/18, що позов залишено без розгляду на підставі пункту 1 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України, а саме із-за подання позову особою, яка не має процесуальної дієздатності. Натомість оскаржуваним у цій справі № 910/17025/23 рішенням провадження у справі закрито з інших підстав, а саме на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Такі обставини виключають будь-яку подібність та релевантність правовідносин у справі №  910/7169/18 та у цій справі № 910/17025/23, тому доводи Скаржника про неврахування судами висновків Верховного Суду у справі №  910/7169/18 не є підставою для скасування судових рішень, що переглядаються.
Водночас зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається та Відповідачем не доведено неправильного застосування судом апеляційної інстанції висновків, сформованих судом касаційної інстанції у справі № 921/481/22, оскільки постанова у вказаній справі врегульовує відшкодування відповідачу за рахунок позивача понесених у справі витрат, до яких належить і судовий збір, і витрати, пов`язані з розглядом справи. 
За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи Скаржника щодо порушення судами вимог законодавства при ухваленні оскаржуваних судових рішень та водночас зазначає, що деякі доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України. 
Висновки Верховного Суду
Пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після його відкриття на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Враховуючи наведене та з огляду на непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ГУ Держгеокадастру на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.
Розподіл судових витрат
Судові витрати за подання касаційної скарги та за розгляд справи Верховним Судом відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на Скаржника.
Керуючись статтями 234, 235, 240, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нью Енерджі Юкрейн" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2024 у справі №   910/17025/23 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                В. Зуєв

Судді                                                                                          І. Берднік

О. Случ