ф
У Х В А Л А
21 січня 2025 року 
м. Київ
справа №520/14636/24
адміністративне провадження № К/990/49344/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Желєзного І.В.,
суддів: Жука А.В.,  Мацедонської В.Е., 
перевіривши касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року у справі №     520/14636/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - Прикордонна служба), у якому просила:
- визнати незаконною бездіяльність Прикордонної служби щодо нескладення акта форми Нвс-1 про нещасний випадок (випадок смерті), що стався з військовослужбовцем під час виконання ним обов`язків військової служби (додаток    2 до Інструкції про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків у Державній прикордонній службі України, затвердженої Наказом МВС України від 22 березня 2016 року №199) по факту смерті військовослужбовця НОМЕР_1     Прикордонного загону Державної прикордонної служби України лейтенанта ОСОБА_2 12 жовтня 2022 року під час виконання ним своїх службових обов`язків;
- зобов`язати Прикордонну службу в установленому законом порядку скласти акт форми Нвс-1 про нещасний випадок (випадок смерті), що стався з військовослужбовцем під час виконання ним обов`язків військової служби (додаток    2 до Інструкції про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків у Державній прикордонній службі України, затвердженої Наказом МВС України від 22 березня 2016 року №    199) по факту смерті військовослужбовця НОМЕР_1     Прикордонного загону Державної прикордонної служби України лейтенанта ОСОБА_2 12 жовтня 2022 року під час виконання ним своїх службових обов`язків.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024    року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22    серпня 2024    року скасовано та прийнято нову, якою позов задоволено частково.
Визнано бездіяльність Прикордонної служби щодо нескладення акта форми Нвс-1 про нещасний випадок (випадок смерті), що стався з військовослужбовцем під час виконання ним обов`язків військової служби по факту смерті військовослужбовця НОМЕР_1     Прикордонного загону Державної прикордонної служби України лейтенанта ОСОБА_2 12 жовтня 2022 року під час виконання ним своїх службових обов`язків.
Зобов`язано Прикордонну службу розглянути питання щодо складання акта форми Нвс-1 відносно ОСОБА_2 з урахуванням висновків суду.
Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 06 січня 2025 року задоволено заяви суддів Берназюка    Я.    О., Бевзенка    В.    М. та Стрелець    Т.    Г. про самовідвід та відведено суддів Берназюка    Я.    О., Бевзенка    В.    М. та Стрелець    Т.    Г. від участі у розгляді касаційної скарги Прикордонної служби на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року у справі №    520/14636/24 за позовом ОСОБА_1 до Прикордонної служби про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Справу передано до секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення складу суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), Положенням про автоматизовану систему документообігу суду та Тимчасовими засадами використання автоматизованої системи документообігу суду.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07    січня 2025    року визначено новий склад суду: суддя-доповідач Желєзний    І.    В., судді Жук    А.    В., Мацедонська    В.    Е.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за вказаною касаційною скаргою, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
На підставі статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України від    02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».
За змістом частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
На підставі частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Розгляд справи в суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.
Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України визначено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Частиною першою статті 257 КАС України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Крім того, згідно із частиною другою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до частини четвертої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що предметом позову у даній справі є визнання протиправною бездіяльності відповідача, щодо нескладення акта форми Нвс-1 про нещасний випадок (випадок смерті), зобов`язання відповідача скласти відповідний акт.
Проаналізувавши встановлені судами обставини справи, предмет спору та обраний відповідачем спосіб захисту його прав, доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про те, що характер спірних правовідносин, предмет і категорія спору, коло учасників спірних правовідносин, правозастосовна практика, що складалася з приводу спорів цієї категорії, відсутність ознак, які відрізняють цю касаційну скаргу від інших, дають підстави вважати, що судове рішення, яке ухвалене у справі судом апеляційної інстанції за позовом ОСОБА_1 , розглянутої в порядку спрощеного позовного провадження, не підлягає касаційному оскарженню.
Оскаржуючи судове рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, відповідач зазначає про те, що ця справа стосується питання права, яка має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відхиляє вказані доводи, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розумінні та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. Доводи скаржника щодо фундаментального значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики зводяться виключно до припущень скаржника та не містять належного обґрунтування.
Сама лише вказівка на те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, без належного обґрунтування, не може бути визнана судом підставою, що підпадає під дію підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду наголошує, що визначені підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
Щодо посилання скаржника на підстави касаційного оскарження, визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначає, що передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами    1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
З огляду на зазначене та враховуючи, що скаржник, оскаржуючи судове рішення у цій справі, не обґрунтував наявності випадків для відкриття касаційного провадження, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, підстави перевірки інших доводів касаційної скарги відсутні.
Посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначивши про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 17 розділу ІІ Інструкції про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків у Державній прикордонній службі України (далі - Інструкція), затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України від 22 червня 2016 року №    199 у подібних правовідносинах, у цьому випадку не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.
Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Суд звертає увагу скаржника, що оскарження судового рішення з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 17 розділу ІІ Інструкції скаржник зазначає про те, що доводи апеляційної інстанції прийняті з порушенням норм матеріального права. На думку скаржника необґрунтованими є наступні висновки суду апеляційної інстанції: 
- жодний із вказаних свідків не зазначив у поясненнях, що лейтенант ОСОБА_2 підніс руку зі зброєю до свого підборіддя та здійснив постріл, хоча ОСОБА_3 перебував разом із ОСОБА_2 в кабіні транспортного засобу. Отже, вказані військовослужбовці моменту пострілу, внаслідок якого ОСОБА_2 отримав несумісне з життям поранення, не бачили. За таких обставин, висновки, викладені в акті № 408-2023 службового розслідування про те, що смерть ОСОБА_2 є наслідком заподіяння військовослужбовцем шкоди своєму здоров`ю, що полягає у здійсненні пострілу, без потреби викликаною службовою необхідністю, із вогнепальної зброї АК-74 №     НОМЕР_2 собі в голову, суд вважає недоведеними належними доказами;
- постановою про закриття кримінально провадження від 27 лютого 2023 року закрито кримінальне провадження, внесене до єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022221160000797 від 12 грудня 2022 року за ознаками правопорушення- злочину, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України) на підставі пункту 2 частиною першою статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Крім того, відповідно до висновку зробленого в постанові про закриття кримінального провадження від 27 лютого 2023 року, ОСОБА_2 отримав вогнепальну травму голови з ушкодженням кісток черепу та речовини головного мозку у зв`язку з необережним поводженням з табельною вогнепальною зброєю НОМЕР_3 . Колегія суддів прийшла до висновку, що вказані відомості про нещасний випадок (випадок смерті), який стався з військовослужбовцем під час виконання ним обов`язків військової служби, а саме вогнепальна травма голови, яка настала у зв`язку з необережним поводженням з табельною вогнепальною зброєю, є підставою вважати, що висновок, який зроблений в пункті 8 акта Нвс-5 із зазначенням про можливе заподіяння шкоди власному здоров`ю є помилковим та зробленим на припущені, яке призвело до бездіяльності відповідача щодо нескладення акту форми Нвс-1.
Водночас скаржник зазначає, що рішення про не складання акта форми Нвс-1 ґрунтується на наступних документах:
- у своїх поясненнях старший солдат ОСОБА_4 , який виконував обов`язки водія КрАЗ н/з НОМЕР_4 та разом з ОСОБА_2 виконував завдання, зазначив, що бачив як ОСОБА_2 здійснив постріл собі в голову;
- відповідно до постанови слідчого відділення відділу поліції №    3 Харківського районного управління поліції №    1 ГУ НП в Харківській області про закриття кримінального провадження від 27 лютого 2023    року, в ході проведення досудового розслідування, зокрема, встановлено: враховуючи результати медико-криміналістичного дослідження клаптя шкіри з підборіддя від трупа ОСОБА_2 , 1988 р. н., в ході якого встановлено одну вхідну вогнепальну рану, про що свідчить її неправильно овальна форма, нерівні, дрібно-фестончаті краї з радіальними розривами, наявність дефекту тканини в середній частині рани, рясне нашарування кіптяви по краях та стінках і довкола рани, можна зробити висновок, що ця рана утворилася від пострілу вогнепальної зброї (пристрою) в притул (вірогідніше всього негерметичний), снаряд якого володів високо кінетичною енергією та пробивною дією, що підтверджує здійснення пострілу в голову з приставленням впритул дула автомату. 
Крім того, скаржник указує, що винесення рішення судом касаційної інстанції в цій справі забезпечить правову визначеність щодо того, які саме документи можуть вважатись «достовірними» в контексті висновків Верховного Суду та застосування норм Інструкції.
Отже, скаржник фактично просить Верховний Суд вирішити питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Разом із цим, відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Зміст касаційної скарги зводиться до викладення фактичних обставин справи та цитування норм права з посиланням на невірну оцінку судом апеляційної інстанції доказів у справі, водночас у силу наведеної вище норми КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Отже, наведені у касаційній скарзі доводи та мотиви не дають підстав для висновку, що рішення суду апеляційної інстанції постановлене у зазначеній справі, можливо віднести до випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції.
Вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
На підставі пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 248, 328, 333, 359 КАС України, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року у справі №     520/14636/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач  Судді	І.В. Желєзний  А.В. Жук   В.Е. Мацедонська