УХВАЛА

06 березня 2025 року 
м. Київ

справа №420/4589/20
адміністративне провадження № Зв/990/14/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді - доповідача Соколова В. М.,
суддів: Єресько Л.О., Загороднюка А.Г., 
за участю:
секретаря судового засідання Кандиби Є.С.,
представника відповідачів Омельченко А. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 420/4589/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправними і скасування рішень, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ: 
І. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури, у якому просила:
- визнати протиправним і скасувати рішення кадрової комісії №2 з атестації прокурорів регіональних прокуратур №27 від 05 березня 2020 року про неуспішне проходження атестації;
- визнати протиправним і скасувати наказ прокурора Одеської області від 29 квітня 2020 року №778к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) з 30 квітня 2020 року (ліквідація чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури);
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу прокуратури Одеської області та в органи прокуратури України з 30 квітня 2020 року, або на посаді, що є рівнозначною (рівноцінною) посаді, з якої її звільнено (ідентифікаційний код прокуратури Одеської області 03528552);
- стягнути з прокуратури Одеської області (вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026, Ідентифікаційний код 03528552) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30 квітня 2020 року до дати постановлення судового рішення. 
В обґрунтування позову вказувалось про порушення відповідачами порядку проведення атестації та протиправне її звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, в той час як прокуратура Одеської області не реорганізовувалась. Також позивачка звертала увагу на те, що під час проходження тестування вона погано себе почувала, про що позивачка сповістила членів кадрової комісії у відповідній заяві з проханням надати можливість повторно пройти перший етап атестації. Проте таку заяву кадрова комісія не взяла до уваги й ухвалила рішення про неуспішне проходження нею атестації. На підставі цього рішення кадрової комісії було видано оскаржуваний наказ про звільнення в день перебування позивачки на лікарняному, про що вона зазначає як про додаткову підставу незаконності оскаржуваного наказу.
ІІ. Короткий зміст судових рішень у справі
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
При вирішенні спору суди попередніх інстанцій виходили з того, що у рішенні кадрової комісії №2 з атестації прокурорів регіональних прокуратур №27 від 05 березня 2020 року вказана лише кількість отриманих позивачкою за результатами іспиту балів, проте у ньому відсутні аргументи комісії виставлення саме такої кількості балів та з яких дійсних підстав виходила кадрова комісія під час ухвалення цього рішення, а тому це рішення є необґрунтованим і таким, що належить скасувати. Також кадровою комісією протиправно не розглянуто заяву позивачки про перегляд результатів тестування і надання дозволу пройти повторне тестування, у зв`язку з поганим станом здоров`я, яке погіршилось перед та під час проходження тестування.
Судами попередніх інстанцій не було встановлено факт ліквідації, реорганізації або скорочення чисельності прокурорів прокуратури Одеської області, що свідчить про ненастання події, з якою пов`язана можливість застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII для звільнення працівника. Тож, зважаючи на відсутність указаного факту, який обумовлює можливість звільнення за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, а також у зв`язку із визнанням протиправним і скасуванням рішення №27 від 5 березня 2020 року Другої кадрової комісії, суди попередніх інстанцій задовольнили вимогу про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення позивачки. 
Встановивши факт незаконного звільнення позивачки з посади, суди попередніх інстанцій також поновили її на рівнозначній посаді, з якої її було звільнено та стягнули на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, з огляду на похідний характер цих вимог.
Постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року задоволено касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та керівника Одеської обласної прокуратури. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі №420/4589/20 скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Суд касаційної інстанції, переглянувши судові рішення у визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) межах, констатував відсутність підстав для визнання протиправним і скасування рішення кадрової комісії, на підставі якого було винесено оспорюваний наказ про звільнення.
Верховний Суд керувався тим, що до спірних правовідносин застосованим є пункт 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», оскільки він передбачає процедуру атестації прокурорів і є спеціальним, прийнятий пізніше у часі, а отже, згідно правил конкуренції правових норм, має перевагу над загальним Законом №1697-VII. 
Суд зазначив, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1- 4 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, зокрема й неуспішне проходження атестації. Одночасно, закон не вимагає додаткової підстави для звільнення, зокрема такої, як ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Закон визначає, що звільнення відбувається не з підстав, установлених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, а на підставі цього пункту, що є нормативною підставою.
Тобто юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивачки на підставі зазначеної норми (пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII), є не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів, а виключно наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.
З уваги на це Верховний Суд не погодився із висновками судів попередніх інстанцій про ненастання правової підстави для звільнення позивачки у зв`язку із відсутністю реорганізації, ліквідації чи скорочення штату працівників, з урахуванням того, що звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII є нормативною підставою, а фактологічною - рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації позивачкою. До того ж Суд звернув увагу на ту обставину, що положення Закону № 113-IX на день їх виконання відповідачами і прийняття оскаржуваного наказу були чинними, неконституційними у встановленому законом порядку не визнавалися. 
II. ПРОВАДЖЕННЯ ЗА ВИКЛЮЧНИМИ ОБСТАВИНАМИ
21 січня 2025 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 420/4589/20 на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України. 
Підставою для звернення до Суду з цією заявою її авторка зазначає Рішення Конституційного Суду України від 18 грудня 2024 року № 11-р(II)/2024 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 9 частини першої статті 51, підпункту 1 пункту 5-1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону №1697-VII (щодо конституційних гарантій незалежності прокурора), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII зі змінами.
На думку заявниці, оскільки її звільнено на підставі норми пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII), яку рішенням Конституційного Суду України визнано неконституційною, а при ухваленні судового рішення у справі № 420/4589/20 про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог Верховний Суд застосував пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, як норму матеріального права, то постанова Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 420/4589/20 підлягає перегляду за виключними обставинами.
У заяві ОСОБА_1 просить скасувати постанову Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2025 року відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року в цій справі.
Відповідачі - Офіс Генерального прокурора та Одеська обласна прокуратура подали заперечення на заяву ОСОБА_1 та просять відмовити у її задоволенні. 
За доводами відповідачів, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце після його ухвалення, а тому не може мати вплив на остаточне рішення Верховного Суду в цій справі.
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2025 року закінчено підготовчі та призначено заяву до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У судове засіданні позивачка не з`явилася, просила розглядати заяву без її участі, вимоги заяви підтримує.
Представник відповідачів заперечив проти задоволення заяви.
ІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частини першої статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.
Пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України визначено, що підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
Приписами частини шостої статті 361 КАС України встановлено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
Згідно з частинами першою, другою статті 365 КАС України, заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.
У цій справі ОСОБА_1 визначає підставою для перегляду ухваленого у цій справі судового рішення наявність виключної обставини, передбаченої пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а саме, встановлену Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
Так, Рішенням Конституційного Суду України від 18 грудня 2024 року № 11-р(II)/2024 у справі № 3-157/2023(290/23) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII зі змінами, відповідно до якого прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Постановою від 27 жовтня 2022 року, яку просить переглянути позивачка у зв`язку з виключними обставинами, Верховний Суд скасував рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, якими позов ОСОБА_1 було задоволено, та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
У вимірі доводів і вимог заяви ОСОБА_1 варто зауважити, що питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку із встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, вже було предметом розгляду Верховного Суду.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18 сформулював висновок про те, що судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому не може вважатися «не виконаним» у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами з указаної нормативної підстави. Також у цій постанові зазначено, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, адже на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття рішення суду першої інстанції положення вказаної норми були чинними та підлягали застосуванню.  
Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підтримана об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалах від 21 грудня 2022 року в справі № 140/2217/19 та від 22 грудня 2022 року в справі № 805/1312/16-а.
Такий же підхід Верховний Суд застосував і під час розгляду заяв про перегляд за виключними обставинами судових рішень у справі № 600/1450/20-а (ухвала від 13 квітня 2023 року), у справі № 200/5229/20-а (ухвала від 27 квітня 2023 року) та у справі № 420/1255/21 (ухвала від 03 травня 2023 року).
Тож дотримуючись усталеної правової позиції щодо перегляду судових рішень, які набрали законної сили, з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, колегія суддів у цій справі зважує на те, що постанова Верховного Суду (ухвалена у складі колегії суддів Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді) від 27 жовтня 2022 року у справі № 420/4589/20, щодо перегляду якої за виключними обставинами звернулась ОСОБА_1 , є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно це судове рішення не підлягає примусову виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України - не може переглядатися за виключними обставинами.  
Одночасно Суд зауважує, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. 
Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон № 2136-VIII). Водночас у частині першій статті 97 Закону № 2136-VIII визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
Аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону №2136-VIII дає підстави дійти висновку, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі та виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, проте продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.
У Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), Конституційний Суд України вказав, що: «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.».
У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив, що «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.».
Таким чином, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Між тим чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.
У резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 18 грудня 2024 року №11-р(II)/2024 у справі № 3-157/2023(290/23) визначено, що пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII зі змінами утрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. 
Виходячи з імперативних приписів Конституційного Суду України щодо втрати чинності пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII зі змінами, на момент звернення до суду із заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 420/4589/20, зазначена норма є чинною.
Зазначене в сукупності не може бути підставою для перегляду (зміни) правової позиції суду в спорі щодо якого постановлене остаточне судове рішення.
На тлі наведеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного від 27 жовтня 2022 року у справі № 420/4589/20.
Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в ухвалі від 10 лютого 2025 року у справі № 160/5839/20 за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.
Згідно з частиною першою статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.
Керуючись статтями 359, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 420/4589/20.
Постанову Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 420/4589/20 залишити в силі.
Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
А.Г. Загороднюк
Судді Верховного Суду