УХВАЛА
Іменем України
м. Київ

17 лютого 2025 року 
справа №990/22/25
адміністративне провадження № П/990/22/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідачки - Ханової Р. Ф.
суддів:  Бившевої Л.І., Білоуса О.В., Гончарової І.А., Олендера І. Я., 

за участю:
секретаря судового засідання - Пугач Д.С.
позивача - ОСОБА_1 
представника відповідача - Пилявського Ю.О., в порядку самопредставництва

розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання Верховної Ради України про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправною та нечинною постанови Верховної Ради України від 19 вересня 2024 року №    3984-ІХ в частині, 

УСТАНОВИВ:
І. ПРОЦЕДУРА
20 січня 2025 року до Верховного Суду як суду першої інстанції засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач у справі) до Верховної Ради України (далі також - відповідач у справі), у якій позивач просить Суд визнати протиправною та нечинною постанову Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» № 3984-ІХ від 19 вересня 2024 року  (далі також - Постанова) в частині перейменування Червоноградського району на Шептицький район та міста Червоноград Червоноградського району на місто Шептицький. 
Верховний Суд ухвалою від 21 січня 2025 року відкрив провадження в цій справі та постановив справу розглядати за правилами загального позовного провадження колегією суддів у складі п`яти суддів, призначивши підготовче судове засідання на 17 лютого    2025 року.    
Також Суд зобов`язав Верховну Раду України не пізніше 10 лютого 2025 року опублікувати оголошення про відкриття провадження у справі № 990/22/25 щодо визнання протиправною та нечинною постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» № 3984-ІХ від 19 вересня 2024 року в частині перейменування Червоноградського району на Шептицький район та міста Червоноград Червоноградського району на місто Шептицький у виданні, в якому цей нормативно-правовий акт був або мав бути офіційно оприлюднений із зазначенням вимог позивача щодо оскаржуваного акту, реквізитів нормативно-правового акту, дати, часу і місця судового розгляду адміністративної справи.
На виконання зазначеної ухвали Верховного Суду, 31 січня 2025 року в офіційному виданні «Голос України» [№    21(273).    С.7] опубліковано повідомлення такого змісту:
«У провадженні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду перебуває на розгляді справа № 990/22/25 за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправною та нечинною Постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року №3984-ІХ в частині перейменування у Львівській області Червоноградського району на Шептицький район та міста Червоноград Червоноградського району на місто Шептицький.
Підготовче судове засідання призначено на 11 год. 00 хв. 17 лютого 2025 року в приміщенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корп. 5 (суддя-доповідач Ханова Р.Ф.)».
05 лютого 2025 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив Верховної Ради України на адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому відповідач просив Суд відмовити у задоволенні позову.
07 лютого 2025 року до Суду від Верховної Ради України надійшло клопотання про закриття провадження у справі № 990/22/25 за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправною та нечинною Постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-ІХ в частині перейменування у Львівській області Червоноградського району на Шептицький район та міста Червоноград Червоноградського району на місто Шептицький.
13 лютого 2025 року до Суду надійшли додаткові документи подані ОСОБА_1 .
Під час судового засідання, що відбулося 17 лютого 2025 року, представник Верховної Ради України підтримав клопотання про закриття провадження у справі, та просив Суд його задовольнити.
ОСОБА_1 заперечував проти задоволення клопотання про закриття провадження у цій справі.
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
19 вересня 2024 року на пленарному засіданні Верховної Ради України, відповідно до пункту 29 частини першої статті 85 Конституції України, пунктів 8, 13 статті 8 Закону України «Про засудження та заборону пропаганди російської імперської політики в Україні і деколонізацію топонімії», враховуючи пропозиції, подані органами місцевого самоврядування, військовими адміністраціями населених пунктів, та рекомендації Українського інституту національної пам`яті, Національної комісії зі стандартів державної мови, прийнято  Постанову № 3984-ІХ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів», згідно з абзацами десятим та одинадцятим підпункту 11 пункту 1 якої постановлено перейменувати Червоноградський район на Шептицький район, а місто Червоноград на місто Шептицький.
Відповідно до пункту 2 цієї Постанови вона набирає чинності з дня, наступного за днем її опублікування.
Постанова Верховної Ради України набрала чинності 26 вересня 2024 року, наступного дня за днем опублікування в офіційному виданні - «Голос України», № 131 від 25 вересня 2024 року.
ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 акцентує на тому, що 19 вересня 2024 року Верховна Рада України постановою «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» № 3984-ІХ, перейменувала окремі населені пункти та райони, зокрема, у Львівській області Червоноградський район на Шептицький район, місто Червоноград Червоноградського району - на місто Шептицький. 
На думку позивача, ця постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, є нечинною, як в цілому, так і в окремих її положеннях та  підлягає скасуванню.
Покликаючись на окремі пункти статті 8 Закону України «Про засудження та заборону пропаганди російської імперської політики в Україні і деколонізацію топонімії» та проаналізувавши їх, позивач зазначив, що: 
- строк, в який органи місцевого самоврядування, військові адміністрації, військово- цивільні адміністрації мали провести консультації з громадськістю та подати на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо перейменування населених пунктів, районів назви, яких містять символіку російської імперської політики або присвячені особам    /    подіям обчислюється з 28 липня 2023 року до 27 січня 2024 року включно;
- після закінчення строків на проведення консультацій з громадськістю та подання на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо перейменування населених пунктів, районів назви, яких містять символіку російської імперської політики або присвячені особам    /    подіям (тобто після 27 січня 2024 року), Верховна Рада України мала вчинити щодо перейменування населених пунктів у тримісячний строк, включно до 26 квітня 2024 року, чого остання не зробила, що порушує вимоги пункту 8 статті 8 Закону «Про засудження та заборону пропаганди російської імперської політики в Україні і деколонізацію топонімії», вимоги частин першої та другої статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України та одну з основних засад судочинства в Україні - верховенство права.
Верховна Рада України, як вказує ОСОБА_1 , вчинила дії стосовно перейменування населених пунктів лише 19 вересня 2024 року, тобто більш ніж через п`ять місяців після спливу строку, встановленого пунктом 8 статті 8 Закону «Про засудження та заборону пропаганди російської імперської політики в Україні і деколонізацію топонімії», визначеного для перейменувань населених пунктів та районів, чим порушила вимоги вищевказаного Закону.
Також ОСОБА_1 зазначає, що органом, який має повноваження вносити свої пропозиції стосовно зміни назв населених пунктів та назв районів є Національна комісія зі стандартів державної мови, яка своїм Рішенням № 236 від 30 червня 2023 року внесла зміни до рішення № 230 від 22 червня 2023 року, виклавши його в новій редакції та схваливши перелік сіл, селищ, міст назви яких не відповідають стандартам державної мови, вилучивши із нього третю підгрупу та частину другу, у якій містяться топоніми - носії ідеології, зокрема й назва Червоноград.
Як вказує позивач, Національна комісія зі стандартів державної мови, визнала те, що назва міста Червоноград та Червоноградський район відповідає стандартам державної мови, а тому  вилучила місто Червоноград з переліку міст, які підлягають перейменуванню.
Окрім цього, позивач звертає увагу на те, що ще в 1994 році в місті Червонограді був проведений референдум за назву міста, на якому містяни більшістю голосів проголосували за назву міста «Червоноград» і до даного часу результати референдуму ніхто не відмінив і питання зміни назви міста ніде не стояло.
Після оприлюднення Закону України «Про засудження та заборону пропаганди російської імперської політики в Україні і деколонізацію топонімії», керівник юридичного відділу Львівської обласної ради Ярослав Гасяк самостійно, без розгляду профільних комісій і голосування депутатами Львівської обласної ради, не маючи на це жодних повноважень, звернувся із зверненням (без реєстрації документа) до Інституту національної пам`яті щодо необхідності перейменування міста Червоноград. За цим фактом Головне управління національної поліції у Львівській області 16 січня 2024 року відкрило кримінальне провадження № 12024141360000258 за ознаками частини першої статті 364 Кримінального кодексу України.
Крім того, від Українського Інституту національної пам`яті позивачу надійшла відповідь за №1695/08-12-23 від 20 жовтня 2023 року, що Інститут національної пам`яті не має таких повноважень відносити місто Червоноград до таких міст, які необхідно перейменовувати.
03 квітня 2024 року позивач отримав ще одну відповідь від Українського інституту національної пам`яті за №889/2.1-10-24-23, що відповідно до листа Комітету Верховної Ради України з питань державної влади і місцевого самоврядування від 23    лютого 2024 року №04-23/12-2024/43153 надано рекомендації, щодо окремих населених пунктів, зокрема і міста Червоноград, де відповідно до Закону громадське обговорення за назву міста є обов`язковим.
Відтак, Червоноградська міська рада прийняла рішення № 2065 від 14 вересня 2023 року «Про проведення консультацій з громадськістю щодо перейменування міста».
08 жовтня 2023 року в Народному домі міста Червоноград міська влада провела необхідні консультації з громадськістю міста із подальшим голосуванням, на якому всі присутні одностайно віддали свої голоси за назву міста «Червоноград». Проте, як вказує позивач, голова комісії вніс завідомо неправдиві відомості до протоколу проведених консультацій, не зазначивши волевиявлення громадян міста за назву «Червоноград». За цим фактом, 21 жовтня 2023 року Червоноградське РВП ГУНП у Львівській області відкрило кримінальне провадження №    12023141150001019 за ознаками частини першої статті 364 Кримінального кодексу України.
Окрім цього, з 02 жовтня по 02 листопада 2023 року в місті Червонограді були проведені консультації з громадськістю шляхом голосування в онлайн-режимі, за результатами яких за назву «Червоноград» проголосувало 45,8378    %, а за назву «Шептицький» - 3,5423    %. Результати проведення громадських консультацій за назву міста були оприлюднені на офіційному вебсайті Червоноградської міської ради у розділі «Публічна інформація».
Також ОСОБА_1 вказав на те, що на проведення консультацій з громадськістю згідно з наказом № 20-вд від 08 жовтня 2023 року Інститутом Національної пам`яті відрядив на громадські опитування ОСОБА_2 , начальника управління забезпечення реалізації політики національної пам`яті в регіонах. Вказане свідчить про те, що представник Українського Інституту Національної пам`яті взяв участь в громадських обговореннях і їх результати йому були відомі. Проте ці результати були приховані і не подані до Верховної Ради України ні Українським інститутом національної пам`яті, ні Червоноградською міською радою. Тому Верховна Рада України за відсутності обґрунтованих підстав для перейменування міста Червоноград прийняла оскаржувану постанову з недодержанням принципів, закріплених у Конституції України та Європейській хартії місцевого самоврядування, а також з порушенням статей 91,96,99 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України», статей 5, 7, 8 Закону України «Про географічні назви», статей 25,26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
З огляду на викладене, на думку позивача, можна зробити висновок, що оскаржувана в частині постанова Верховної Ради України порушує особисто права позивача і права жителів міста Червоноград, оскільки прийнята з недодержанням норм чинного законодавства України та без урахування думки більшості жителів міста (результати громадських обговорень і опитування не були взяті до уваги). І як наслідок, місто з 90- тисячним населенням перейменували на «Шептицький», а за цю назву під час громадського опитування проголосувало лише 100 громадян.
У відзиві на адміністративний позов відповідач, процитувавши положення статей 75, 76, 85, 89 Конституції України, статті 5 Закону України «Про географічні назви», статті 8 Закону України «Про засудження та заборону пропаганди російської імперської політики в Україні і деколонізацію топонімії», статті 1 Закону України «Про комітети Верховної Ради України», зазначає, що 29 листопада 2023 року Експертна комісія Українського інституту національної пам`яті з питань реалізації норм законодавства підготувала фаховий висновок, яким визначено, що назва міста Червоноград Червоноградського району Львівської області є такою, що пов`язана з реалізацією російської імперської політики (встановленням радянської влади на території України), відповідно до підпункту «є» пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про засудження та заборону пропаганди російської імперської політики в Україні і деколонізацію топонімії», належить до символіки російської імперської політики.
У відзиві на адміністративний позов звернено увагу на те, що до Комітету Верховної Ради України з питань організації державної влади, місцевого самоврядування, регіонального розвитку та містобудування (далі - профільний Комітет) та Верховної Ради України офіційно не надходила пропозиція Червоноградської міської ради Червоноградського району Львівської області щодо перейменування міста Червоноград.
Проте, з інформації яка містилася у зверненнях громадян (мешканців міста), що надходили на адресу Верховної Ради України, а також були переадресовані Комітету від народних депутатів України (не членів профільного Комітету) та інших органів державної влади, було зрозуміло, що єдиної позиції стосовно назви міста від мешканців міста чи органу місцевого самоврядування немає.
Профільний Комітет Верховної Ради України одержав листа від Українського інституту національної пам`яті з рекомендацією перейменувати місто Червоноград на місто Христинопіль (вих. № 609/2.1-05-24 від 04    березня 2024 року).
Профільний Комітет на своєму засіданні 20 березня 2024 року розглянув питання про перейменування окремих населених пунктів, зокрема Львівської області, назви яких містять символіку російської імперської політики або не відповідають стандартам державної мови.
Розглядаючи це питання, профільний Комітет, зокрема, не підтримав рекомендацію Українського інституту національної пам`яті щодо перейменування міста Червоноград на місто Христинопіль, водночас, була підтримана пропозиція народних депутатів України    -    членів Комітету щодо перейменування міста Червоноград на місто Шептицький.
27 березня 2024 року до профільного Комітету надійшли листи від Українського інституту національної пам`яті із підтримкою рішення профільного Комітету та рекомендацією перейменувати місто Червоноград на місто Шептицький (вих. № 769/2.1-05-24 від 26 березня 2024 року вих. № 769/2.1- 05-24 від 26 березня 2024 року). Зокрема, Інститут зазначив, що митрополит Андрей Шептицький безперечно належить до найвизначніших постатей української історії XX століття. Предстоятель Української греко-католицької церкви, меценат, правозахисник, громадський діяч, був одним із найвидатніших провідників української церкви й національного руху першої половини XX століття. Його просвітницька діяльність зв`язана безпосередньо з тодішнім містом Кристинопіль. У 1892 році митрополит приїхав у місто для того, щоб приготуватися до складання вічних обітів. У 1898 році викладав моральне богослов`я і догматику для василіянських студентів та відкрив перший новіціят монахів студійського уставу неподалік міста (с.    Волсвин).
Відповідач звернув увагу на те, що частиною 8 статі 8 Закону України «Про засудження та заборону пропаганди російської імперської політики в Україні і деколонізацію топонімії» визначено, що у разі якщо протягом строку, встановленого пунктом 7 цієї статті, пропозиції щодо перейменування населених пунктів та районів, назви яких містять символіку російської імперської політики або присвячені особам    /    подіям, визначеним пунктом 6 цієї статті, не подані до Верховної Ради України, відповідне рішення про перейменування таких населених пунктів та районів ухвалює Верховна Рада України на підставі рекомендацій центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері відновлення та збереження національної пам`яті українського народу. Відповідач вважає логічним те, що законотворець вказаними нормами підкреслив виключне конституційне повноваження Верховної Ради України ухвалювати рішення щодо перейменування населених пунктів за відсутності пропозицій органу місцевого самоврядування, у разі його бездіяльності, керуючись рекомендаціями від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері відновлення та збереження національної пам`яті українського народу.
Також відповідач звернув увагу на те, що на засіданні профільного Комітету 10 квітня 2024 року була розглянута пропозиція народного депутата України щодо скасування рішення Комітету від 20 березня 2024 року в частині перейменування міста Червоноград Червоноградського району Львівської області на місто Шептицький, яку за результатами розгляду народні депутати України - члени Комітету не підтримали.
Таким чином, профільний Комітет, на своїх засіданнях 20 березня та 10 квітня 2024 року, враховуючи рекомендацію Українського інституту національної пам`яті, розглянув питання щодо перейменування у Львівській області Червоноградського району на Шептицький район та місто Червоноград Червоноградського району на місто Шептицький.
Представник відповідача вказує на те, що позивач помилково вважає що законотворець не врахував  висновок відповідного орану виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері відновлення та збереження національної пам`яті українського народу, яким є Український інститут національної пам`яті, де міститься профільне обґрунтування щодо вказаного перейменування (листи Українського інституту національної пам`яті вих. №    2/9 769/2.1-05-24 від 26 березня 2024 року, вих. № 1038/2.2-04-24 від 15 квітня 2024 року, вих. № 1156/2.1-05-24 від 24 квітня 2024 року).
За дорученням Голови Верховної Ради України Стефанчука Р.О. Комітет з питань організації державної влади, місцевого самоврядування, регіонального розвитку та містобудування розглянув на своєму засіданні 19 вересня 2024 року проект Постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» (реєстр. № 12043), поданий народним депутатом України Стефанчуком Р.О. та іншими народними депутатами України. Своїм висновком Комітет рекомендував Верховній Раді України відповідно до пункту 29 частини першої статті 85 Конституції України, частини третьої статті 138 Регламенту Верховної Ради України проект Постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» (реєстр. № 12043) прийняти в цілому з урахуванням пропозиції Комітету: Абзац третій підпункту 13 пункту 1 проєкту Постанови виключити. З огляду на зазначене, проєктом Постанови пропонується перейменувати: 4 райони, 10 міст, 56 селищ, 262 села.
Відтак, як вказує відповідач, профільний Комітет окремо дослідивши всі матеріали та висновки, ухвалив рішення щодо підтримки законної пропозиції органів місцевого самоврядування, рекомендацій Українського інституту національної пам`яті, Національної комісії зі стандартів державної мови щодо перейменування окремих населених пунктів та районів, назви яких містять символіку російської імперської політики або не відповідають стандартам державної мови.
Також відповідач вважає цілком обґрунтованим висновок, про те що Верховна Рада України не є суб`єктом права законодавчої ініціативи.  Отже, розгляд на її засіданні проєкту акта можливий лише після дотримання регламентної процедури - певних етапів розгляду проєкту акта (законодавча процедура).
19 вересня 2024 року головуючий на пленарному засіданні Верховної Ради України повідомив народних депутатів України про розгляд на Погоджувальній раді вказаного проєкту і узгоджену пропозицію редакції вказаної постанови. Після чого її поставлено на голосування, в якому вона набрала 281 голос «за», що свідчить про прийняття рішення конституційною більшістю складу Верховної Ради України. 26 вересня 2024 року Постанова Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» набрала чинності.
Крім того, представник відповідача зазначає, що Конституція України чи закон не обмежують суб`єктів права законодавчої ініціативи строками або часом внесення пропозицій щодо реалізації виключного права парламенту на перейменування населених пунктів. Свобода волевиявлення народних депутатів України є правом, а не обов`язком реалізації їхніх конституційних повноважень у нормотворенні.
Отже, на підставі конституційних повноважень Верховної Ради України, у спосіб передбачений Законом, з дотриманням процедури розгляду, з метою реалізації законодавчої ініціативи, направленої на захист національних інтересів, національної безпеки, забезпечення прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави, парламент ухвалив обґрунтоване рішення про перейменування населених пунктів.
Також відповідач зазначає, що проєкти постанов Верховної Ради України, у тому числі проєкт Постанови про перейменування окремих населених пунктів та районів (реєстр. № 12043 від 18 вересня 2024 року) відповідно до підпункту 2 частини 6 статті 89 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» відноситься до таких, що стосуються установчих функцій парламенту, розгляд яких належить до його виключної компетенції. 
Визначена у Регламенті процедура прийняття Верховною Радою України проєктів інших актів, зокрема постанов ненормативного характеру, має сприяти забезпеченню відповідності змісту цих актів реальному волевиявленню парламенту. Недоліки підготовки питань до розгляду на пленарному засіданні Ради та недоліки оформлення відповідних документів можуть бути важливими для оцінки законності й обґрунтованості прийнятого проєкту, якщо ці недоліки вплинули на волевиявлення парламенту, зокрема спотворили його.
Враховуючи вищезазначене, відповідач вважає, що наявні підстави вважати, що спірна постанова є обґрунтованою, а Верховна Рада України, приймаючи цей акт, діяла на підставі, в межах повноважень, у тому числі визначених пунктом 29 частини першої статті 85 Конституції України, та у спосіб, що передбачений Конституцією та Регламентом, з метою забезпечення всебічного розгляду та прийняття цієї Постанови.
Обґрунтовуючи клопотання про закриття провадження у справі, відповідач звернув увагу на те, що предмет позову у цій справі не підпадає під контроль суду адміністративної юрисдикції.
IV. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ОЦІНКА СУДУ
Відповідно до частини четвертої статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Рахункової палати, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України визначені у статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо: законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України (пункт 1 частини першої); законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (пункт 2 частини першої цієї статті).
Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 266 цього Кодексу Верховний Суд за наслідками розгляду справи може, зокрема, визнати акт Верховної ради України протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
За правилами частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині другій статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України.
Пунктом 1 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.
З наведеного вбачається, що Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
За принципом поділу державної влади в Україні, закріпленому у статті 6 Основного Закону, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах відповідно до законів України.
За правилами статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Згідно з пунктом 3 статті 85 Основного Закону до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року №17-рп/2002 у справі №    1-6/2002 повноваження Верховної Ради України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій.
У Рішенні Конституційного Суду України від 14 жовтня 2003 року № 16-рп/2003 у справі №    1-21/2003 визначено, що основною формою діяльності Верховної Ради України є пленарні засідання під час сесій, які є регулярними зібраннями народних депутатів України відповідного скликання у визначений час, у визначеному місці і які проводяться за встановленою процедурою. На пленарних засіданнях розглядаються питання, віднесені Конституцією України до повноважень Верховної Ради України, і шляхом голосування народних депутатів України приймаються рішення з цих питань.
Під терміном «рішення» Верховної Ради України, який вживається в частині другій статті 84 Конституції України, треба розуміти результати волевиявлення парламенту України з питань, віднесених до його компетенції.
Під терміном «акти», що вживається у статті 91 Конституції України, необхідно розуміти рішення Верховної Ради України у формі законів, постанов тощо, які приймаються Верховною Ради України визначеною Конституцією України кількістю голосів народних депутатів України.
Отже, Конституція України закріплює за Верховною Радою України особливий правовий статус як представницького виборного колегіального органу і єдиного органу законодавчої влади, яку Верховна Рада України здійснює від імені Українського народу - єдиного джерела влади в Україні шляхом прийняття на пленарних засіданнях відповідних рішень, у тому числі у формі постанов, з питань, віднесених Конституцією України до її повноважень.
Відповідно до пункту 29 статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить утворення і ліквідація районів, встановлення і зміна меж районів і міст, віднесення населених пунктів до категорії міст, найменування і перейменування населених пунктів і районів.
Конституційний процес організації територіального устрою України, у тому числі шляхом перейменування населених пунктів, та участь у ньому Верховної Ради України не є формою реалізації управлінських функцій цього органу, тому не може підпадати під контроль суду адміністративної юрисдикції.
З огляду на викладене та зважаючи на конституційний статус Верховної Ради України як єдиного органу законодавчої влади, її участь у вирішенні питання територіального устрою України є юридичною формою реалізації її повноважень у сфері конституційних правовідносин.
Верховний Суд звертає увагу на те, що положення частини першої статті 2, пункту 2 частини першої статті 4, статті 5, статті 19 та частини першої статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України слід розуміти так, що у порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть оскаржуватися тільки ті правові акти, дії чи бездіяльність, зокрема, Верховної Ради України, які прийнято    /    вчинено    /    допущено у правовідносинах, у яких Верховна Рада України реалізує свої владні (управлінські) функції.
Конституційний Суд України в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від  27 березня 2002 року № 7-рп/2002 зазначено, що за змістом положень статей 85, 91 Конституції України Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші правові акти. Вони є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та відповідно до частини другої статті 147, частини першої статті 150 Конституції України є об`єктом судового конституційного контролю.
Оскільки позивач оскаржує Постанову Верховної Ради України з підстав, зокрема, регламентної процедури її прийняття, то перевірка Постанови № 3984-ІХ від 19 вересня 2024 року  не може бути здійснена в порядку адміністративного судочинства.
А відтак, предмет позову у цій справі не підпадає під контроль суду адміністративної юрисдикції.
При цьому Суд враховує, що поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів і які взагалі не підлягають судовому розгляду. 
Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала в судових рішеннях, зокрема в постановах від 11 квітня 2021 року у справі №800/400/16, від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі №    9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18, від 13 березня 2019 року у справі № 9901/947/18.
Згідно із частиною першою статті 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність нормам Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.
Статтею 150 Конституції України визначено повноваження Конституційного Суду України, до яких, зокрема, належить вирішення питань про відповідність нормам Конституції України (конституційність) законів та інших правових актів Верховної Ради України.
Згідно із частиною першою статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України від 13 липня 2017 року №    2136-VIII «Про Конституційний Суд України» до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть оскаржуватися лише ті акти, дії чи бездіяльність Верховної Ради України, які прийнято    /    вчинено    /    допущено у правовідносинах, в яких цей орган реалізовує свої владні повноваження, до яких не відноситься законотворча діяльність Верховної Ради України, а також випадки, коли її акти підлягають перевірці на відповідність Конституції України (конституційність) Конституційним Судом України.
Невідповідність актів Верховної Ради України нормам Конституції України може бути підставою для прийняття Конституційним Судом України рішення щодо їх неконституційності, що вказує на неможливість розгляду таких справ у порядку адміністративного судочинства.
За приписами пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Зважаючи на обставини, у зв`язку з якими позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, зміст позовних вимог і наведене вище правове регулювання цих правовідносин, Суд погоджується з доводами Верховної Ради України про те, що предмет позову у цій справі не підпадає під контроль суду адміністративної юрисдикції, а відтак клопотання відповідача про закриття провадження у справі підлягає задоволенню, провадження у цій справі підлягає закриттю. 
ПОСТАНОВИВ:
Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправною та нечинною постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» № 3984-ІХ від 19 вересня 2024 в частині перейменування Червоноградського району на Шептицький район та міста Червоноград Червоноградського району на місто Шептицький - закрити.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за результатами апеляційного перегляду.
Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення її повного тексту. 
Повний текст ухвали складено 17 лютого 2025 року.
Головуюча                                                                                  Р. Ф. Ханова
Судді                                                                                                   Л. І. Бившева
                                                                                          О. В. Білоус
                                                                                          І.А. Гончарова
                                                                                                   І. Я. Олендер