ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року 
м. Київ

справа № 400/8344/23
адміністративне провадження № К/990/20604/24  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Тацій Л.В.,
суддів: Стародуба О.П.,  Стеценка С.Г., 

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами в суді касаційної інстанції адміністративну справу № 400/8344/23
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної установи "Миколаївський слідчий ізолятор", Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 (головуючий-суддя Лісовська Н.В.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2024 (ухвалену в складі колегії суддів: головуючого судді Федусика А.Г., суддів: Бойка А.В., Шевчук О.А.),
В С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
06.07.2023 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань (далі - відповідач 1, Департамент), Державної установи "Миколаївський слідчий ізолятор" (далі - відповідач 2, СІЗО), Міністерства юстиції України (далі - відповідач 3, Міністерство), в якому позивачка просила:
визнати протиправними дії відповідача 1 щодо відмови у виплаті одноразової допомоги у зв`язку з втратою професійної працездатності;
визнати протиправними дії відповідача 1 щодо відмови у виплаті одноразової допомоги у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності;
зобов`язати відповідача 1 призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності;
стягнути в солідарному порядку з відповідачів моральної шкоди в розмірі 100    000,00 грн.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що проходила службу в поліції та звільнена за рішенням медичної комісії про непридатність до служби. Ступінь втрати професійної працездатності складає 20%, а захворювання пов`язане з проходженням служби в Державній кримінально-виконавчій службі України. На підставі викладеного ОСОБА_1 звернулася до Департаменту з рапортом про виплату одноразової допомоги у зв`язку з втратою працездатності, однак отримала відмову, яку вважає протиправною.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24.01.2024, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2024, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії Міністерства щодо непогодження матеріалів про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з втратою працездатності.
Визнано протиправними дії Департаменту щодо неналежного оформлення пакету документів та щодо не направлення документів про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з втратою працездатності до Міністерства у строк до 21.04.2023.
Зобов`язано Департамент нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з втратою працездатності.
В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачка двічі (01.08.2022 і 13.01.2023) зверталась до Департаменту, у підпорядкуванні якого перебуває СІЗО, подаючи повний пакет документів, проте не отримала одноразову грошову допомогу у зв`язку з втратою працездатності. Суди дійшли висновку, що позивачка має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з втратою працездатності.
При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ефективним способом захисту порушеного права позивачки є:
- визнання протиправними дій Мін`юсту щодо непогодження матеріалів про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з втратою працездатності;
- визнання протиправними дій Департаменту щодо неналежного оформлення пакету документів та щодо не направлення документів про виплату позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з втратою працездатності до Мін`юсту у строк до 21.04.2023;
- зобов`язання Департаменту нарахувати та виплатити позивачці одноразову грошову допомогу у зв`язку з втратою працездатності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу
Міністерство юстиції України, не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, звернулося з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2024, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, заявник зазначає, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано частину першу статті 97 Закону України "Про національну поліцію" в редакції від 04.05.2024 і Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затверджений Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 №4. Вказує на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22.01.2019 у справі №2340/2663/18, від 16.01.2019 у справі №822/3788/17, від 19.09.2018 у справі №373/1188/16, від 20.09.2018 у справі №296/9456/16, від 01.11.2018 у справі №822/3788/17 (щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги відповідно до Закону №580-VIII та Порядку №4). Крім того, заявник зазначає, що визнання неправомірними дій Міністерства юстиції України жодним чином не може задовольнити вимоги позивача, так як не призведе до відновлення порушеного права (покликається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15 та інші, щодо висновку про дотримання чи недотримання принципу процесуальної економії та розгляду справи в межах позовних вимог).
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 31.05.2024 №599/0/78-24 у зв`язку з постановленням Верховним судом 30.05.2024 ухвали про відведення судді-доповідача Кашпур О.В., суддів Прокопенка О.Б., Радишевської О.Р. від розгляду матеріалів касаційної скарги Міністерства юстиції України, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду та Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду здійснено повторний автоматизований розподіл касаційної скарги у справі №400/8344/23.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: Тацій Л.В. (суддя-доповідач), судді Стародуб О.П., Стеценко С.Г.
Ухвалою Верховного Суду від 05.06.2024 касаційну скаргу залишено без руху, встановлено строк на усунення недоліків шляхом уточнення підстав звернення з даною касаційною скаргою з урахуванням мотивів, викладених в даній ухвалі.
Ухвалою Верховного Суд від 16.07.2024 відкрито касаційне провадження за скаргою Міністерства юстиції України у зазначеній справі.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 працювала у державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» та наказом від 17.12.2021 №178/ОС-21 звільнена відповідно до пункту 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580) (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби).
У свідоцтві про хворобу від 16.12.2021 №797 зазначено, що захворювання пов`язане з проходженням служби в Державній кримінально-виконавчій службі України.
14.06.2022 позивачці видана довідка МСЕК серії 12 ААА №024198, якою встановлено ступінь втрати професійної працездатності 20 %.
28.07.2022 начальником державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» затверджений висновок за матеріалами службової перевірки за фактом втрати професійної працездатності позивачки. Перевіркою виявлено, що встановлення втрати професійної працездатності в розмірі 20% позивачці не пов`язане з учиненням нею кримінального чи адміністративного правопорушення, або дисциплінарного проступку, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесних ушкоджень чи іншої шкоди своєму здоров`ю або спроби самогубства. Відомості про призначення і виплату грошової допомоги, подані ОСОБА_1 , є правдивими.
01.08.2022 позивачка звернулася з рапортом до начальника Департаменту з питань отримання грошової допомоги в разі втрати працездатності.
Матеріали про виділення асигнувань для виплати позивачці одноразової допомоги направлені до Департаменту та Міністерства
Мін`юст листом від 20.10.2022 повернув до Департаменту матеріали щодо призначення та виплати ОГД ОСОБА_1 для приведення їх у відповідність до вимог Закону.
Повторно за отриманням допомоги позивачка звернулась до Департаменту 13.01.2023.
Матеріали ОСОБА_1 розглянуті Міністерством та листом від 03.03.2023 №26446/9783-32-23/16.3.2 повідомлено Департамент, що інформація, зазначена у наданих матеріалах щодо призначення та виплати ОГД ОСОБА_1 , не підтверджує, що її часткова втрата працездатності (без визначення групи інвалідності) отримана внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.
Також, у вказаному листі зазначалося, що листом від 20.10.2022 №97035/122907-32-22/16.3.2 аналогічні за змістом матеріали повертались на доопрацювання, за наслідками якого комісією Департаменту з розгляду питань щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України був скасований протокол засідання вказаної комісії від 18.10.2022 №15-22 в частині призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення, інвалідності або втрати професійної працездатності осіб рядового та начальницького складу колишньому співробітнику ОСОБА_1 у сумі 173670,00  грн (лист Департаменту від 07.11.2022№ 9/1-12145/Гр/ВС, зареєстрований у Мін`юсті 07.11.2022 за № 132714-32-22). Враховуючи викладене, матеріали щодо призначення та виплати ОГД ОСОБА_1 повернуто для забезпечення їх відповідності вимогам Закону та наказу.
Листом Департаменту від 05.04.2023 № 9/1-6131/Гр, зареєстрованим у Мін`юсті 06.04.2023 за №  52134-32-23, було надіслано матеріали, зокрема ОСОБА_1 , щодо виділення асигнувань для виплати ОГД, які були розглянуті та листом Мін`юсту від 11.04.2023 за №    44346/52134-32-23/16.3.2 повідомлялось, що відповідно до підпункту 4 пункту 1 статті 97 Закону, ОГД призначається у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції протягом шести місяців після звільнення його з служби внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.
Вважаючи такі дії відповідачів протиправними, позивачка звернулась до суду з даним позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частин 1-3 статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша); це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга); пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя).
Частиною п`ятою статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII), а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Сферу соціального захисту поліцейських, що поширюється на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, урегульовано розділом ІХ Закону № 580-VIII, яким визначаються, зокрема порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги (статті 97-101).
Так, згідно із пунктом 4 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.
Аналіз змісту положень пункту 4 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII свідчить про те, що держава гарантує поліцейському, який визнаний особою з інвалідністю (за певних умов), одноразову грошову допомогу, яка відповідно до абзацу першого частини першої статті 97 Закону № 580-VIII є соціальною виплатою. Отримання одноразової грошової допомоги законодавець зумовлює неможливістю подальшого виконання поліцейським своїх обов`язків за станом здоров`я саме як особи, яка перебуває на службі в Національній поліції України.
Визначення інвалідності та ступеня втрати працездатності без визначення інвалідності поліцейським здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до закону та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 100 Закону № 580-VIII).
При цьому, згідно із частиною шостою статті 100 Закону № 580-VIII особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, визначеної цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення в них такого права.
З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97-101 Закону № 580-VIII, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 №4 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (далі - Порядок та умови №4), які визначають механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.
Згідно із підпунктами 2, 3 пункту 1 Розділу ІІ Порядку та умов № 4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:
- у разі встановлення поліцейському інвалідності - дата з якої встановлено інвалідність, що зазначена в довідці до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, у разі відсутності дати з якої встановлено інвалідність - дата видачі довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії;
- у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата видачі довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках.
Тобто, протягом трьох років з дня виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності, встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, який визначається за правилами пунктом 1 Розділу ІІ Порядку та умов № 4, особа вправі реалізувати свої право на отримання одноразової грошової допомоги, визначеної Законом № 580-VIII.
Пунктом 1 Розділу ІІІ Порядку та умов № 4 визначено, що формування документів для призначення та виплати ОГД в органах поліції, закладах освіти здійснюється бухгалтерською службою у взаємодії з підрозділами кадрового забезпечення, службами державного нагляду за охороною праці (далі - СДНОП), підрозділами правового забезпечення органів поліції та закладів освіти, а також працівниками медичних (військово-лікарських) комісій МВС (далі - ВЛК).
Посадові особи органів поліції, закладів освіти у межах своїх повноважень повинні сприяти особам, які мають право на призначення і отримання ОГД відповідно до законодавства України, в отриманні та оформленні ними документів, необхідних для своєчасного ухвалення рішення про призначення і виплату зазначеної допомоги (пункт 2 Розділу ІІІ Порядку та умов № 4).
Заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається керівнику органу поліції, закладів освіти за останнім місцем проходження служби поліцейським або за останнім місцем проходження поліцейським служби перед відрядженням до органів державної влади (пункт 3 Розділу ІІІ Порядку та умов №  4).
Відповідно до абзацу третього пункту 1 Розділу IV Порядку та умов № 4 висновок про призначення ОГД складається працівником бухгалтерської служби і підписується керівниками фінансового та кадрового підрозділів органу поліції, закладу освіти, в якому поліцейський проходить (проходив) службу.
Пунктом 3 Розділу IV Порядку та умов № 4 визначено, що у разі затвердження висновку про призначення ОГД керівником органу поліції або закладу освіти, в якому проходив (проходить) службу поліцейський, у п`ятнадцятиденний строк з дня його затвердження видається наказ про виплату ОГД.
У разі відмови у призначенні ОГД чи повернення документів на доопрацювання (документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) заявника письмово інформують про прийняте рішення з обґрунтуванням підстав відмови чи повернення документів на доопрацювання.
Аналіз наведених норм права щодо порядку реалізації особою права на отримання одноразової грошової допомоги в разі визначення втрати працездатності поліцейського свідчить про те, що воно (право на отримання одноразової грошової допомоги) виникає виключно за обов`язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення):
1) причиною інвалідності є захворювання, поранення (контузія, травма або каліцтво), пов`язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції;
2) інвалідність повинна бути встановлена до моменту звільнення або не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції;
3) причина звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.
Аналогічна позиція у подібних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 19.09.2018 у справі № 373/1188/16-а, від 01.11.2018 у справі № 822/3788/17, від 23.11.2018 у справах №822/962/18, №822/1872/18, від 22.01.2019 у справі №2340/2663/18, від 15.04.2019 у справі №823/1798/18, від 05.02.2020 у справі №810/836/18, від 23.04.2020 у справі №822/999/18.
До того ж колегія суддів враховує також рішення Конституційного Суду України від 22.10.2020 у справі № 12-р/2020, яким визнано такими, що відповідають Конституції України (є  конституційними) положення пункту 4 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII зі змінами.
У пункті 2.8 зазначеного вище рішення від 22.10.2020 у справі № 12-р/2020 Конституційний Суд України зазначив, що закріплення у пункті 4 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII порядку реалізації особою права на отримання одноразової грошової допомоги потребує встановлення причиново-наслідкового зв`язку між наявністю у поліцейського інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, та неможливістю внаслідок цього продовжувати службу в поліції, що підтверджується відповідним рішенням медичної (військово-лікарської) комісії про непридатність до служби в поліції, на підставі якого поліцейський звільняється зі служби в поліції.
Визначений оспорюваними положеннями Закону № 580-VIII шестимісячний строк, протягом якого особі, звільненій зі служби в поліції, може бути встановлена інвалідність унаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в поліції або органах внутрішніх справ, зумовлений потребою встановлення в розумні строки безпосереднього зв`язку між виявленням в особи захворювання (поранення, контузії, травми або каліцтва), несумісного з подальшим проходженням служби, та встановленням їй інвалідності згідно з документами, що стали підставою для її звільнення (рішення медичної (військово-лікарської) комісії про непридатність до служби в поліції).
На думку Конституційного Суду України, встановлений у пункті 4 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII порядок отримання одноразової грошової допомоги не допускає невиправданих винятків із конституційного принципу рівності, не містить ознак дискримінації при реалізації поліцейськими права на соціальний захист, є домірним, має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету.
Конституційний Суд України також вважає, що встановлений державою зазначений порядок забезпечує реалізацію права особи на отримання такої допомоги, і наголошує, що додержання визначених Законом № 580-VIII вимог є обов`язком суб`єктів, які претендують на її отримання. Отже, положення пункту 4 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII не суперечать приписам статті 21, частин першої, другої статті 24 Конституції України.
Отже, колегія суддів констатує, що встановлений приписами пункту четвертого частини першої статті 97 Закону №580-VIII строк за характером визначеності є абсолютним, оскільки вказує на конкретний період часу (шість місяців з дня звільнення зі служби для встановлення інвалідності), з яким пов`язано виникнення в особи права на отримання одноразової грошової допомоги і після спливу такого строку право на отримання зазначеної соціальної виплати особа втрачає.
Тож, з огляду на те, що цей строку є присічним (преклюзивним), він у будь-якому разі та незалежно від поважності причин пропуску такого строку поновленню не підлягає.
Разом з цим, судами у цій справі встановлено, що позивачка двічі (01.08.2022 і 13.01.2023) зверталась до Департаменту, подаючи повний пакет документів, передбачений чинним законодавством, проте не отримала одноразову грошову допомогу у зв`язку з втратою працездатності.
Судами також встановлено, що пакет документів щодо ОСОБА_1 . Департамент направив на погодження Мін`юсту та не приймав рішення про відмову позивачці у призначенні та виплаті ОГД. У свою чергу, Мін`юст повернув документи для приведення їх у відповідність до вимог законодавства.
Водночас, судами попередніх інстанцій не встановлені підстави повернення документів для дооформлення одноразової грошової допомоги та не надано їм оцінку. 
Так, зокрема у листі від 16.03.2023 Мін`юст повідомив позивачку про повернення документів у зв`язку з тим, що прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги відноситься до компетенції Департаменту. 
Цим мотивам суди попередніх інстанцій також не надали оцінку та не встановили, зокрема, чи приймалось рішення Департаментом про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги. Як зазначено вище, суди обмежились вказівкою на те, що Департамент не приймав рішення про відмову у призначенні ОГД.
У касаційній скарзі Мін`юст також покликається на те, що позивачка не набула права на отримання ОГД, через те, що з моменту звільнення до моменту встановлення групи інвалідності пройшло більше шести місяці. 
З приводу цих доводів касаційної скарги, колегія суддів наголошує, що право на отримання одноразової допомоги у разі визначення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності законодавець пов`язує, зокрема, з датою визначення поліцейському інвалідності, яка повинна бути встановлена до моменту звільнення або не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції, та зазначена в довідці МСЕК, та є ключовим питанням, на яке необхідно надати відповідь для правильного вирішення спору.
Разом з цим, з огляду на наведені вище норми права та юридичну позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні від 22.10.2020 у справі № 12-р/2020, щодо потреби встановлення в розумні строки безпосереднього зв`язку між виявленням в особи захворювання (поранення, контузії, травми або каліцтва), несумісного з подальшим проходженням служби, та встановленням їй інвалідності згідно з документами, що стали підставою для її звільнення (рішення медичної (військово-лікарської) комісії про непридатність до служби в поліції), Верховний Суд вважає за необхідне вказати на те, що визначення придатності поліцейських за станом здоров`я до подальшої служби в поліції та визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, контузій і каліцтв у поліцейських, що проходять службу, звільняються зі служби та звільнились зі служби належить до повноважень медичних (військово-лікарських) комісій, утворених у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України для проведення лікарської та військово-лікарської експертизи, що здійснюють свою діяльність на підставі Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03.04.2017 № 285 (далі - Положення про ВЛК), яке визначає організацію діяльності медичних (військово-лікарських) комісій МВС щодо проведення лікарської та військово-лікарської експертизи.
Так, згідно із пунктом 1 розділу VIII Положення про ВЛК за результатами лікарської та військово-лікарської експертизи ВЛК приймають постанови, які включають діагноз, встановлений особі за результатами проведеного обстеження, рішення щодо ступеня придатності чи про непридатність до служби та висновок про причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва).
При цьому, згідно із пунктом 20 розділу VIII Положення про ВЛК причину інвалідності звільнених зі служби осіб установлюють медико-соціальні експертні комісії (далі - МСЕК), відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи» та з урахуванням висновку ВЛК про причинний зв`язок їх захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв).
У свою чергу постановою від 03.12.2009 № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи» Кабінет Міністрів України затвердив Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.
Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначає Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (далі - Положення № 1317).
Пунктом 10 Положення № 1317 визначено, що залежно від ступеня, виду захворювання та групи інвалідності утворюються комісії: загального профілю та спеціалізованого профілю.
Комісія складається з представників МОЗ, Мінсоцполітики, Міноборони, закладів охорони здоров`я МВС, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби СБУ та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ або Служби зовнішньої розвідки. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, органів державної служби зайнятості і у разі потреби - працівники науково-педагогічної та соціальної сфери.
При цьому, порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями визначені Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, згідно із пунктом 8 якого датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у відсотках вважається день надходження до комісії документів, зазначених у пункті 3 цього Положення.
Інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) такого потерпілого встановлюються до першого числа місяця, що настає за місяцем, на який призначено повторний огляд.
Такими документами відповідно до пункту 3 Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 є направлення відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.
Отже, дату встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у відсотках законодавець пов`язує із днем надходження до комісії документів, зазначених у пункті 3 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317.
Відтак, для правильного вирішення спору у цій справі необхідно встановити день надходження до комісії документів, а саме направлення відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів, який і є датою встановлення інвалідності в силу вимог пункту 8 Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317; довідка до акта МСЕК та виписка з акта огляду МСЕК не містять інформацію про дату встановлення інвалідності, оскільки згідно із Інструкцією щодо заповнення форми первинної облікової документації № 157-1/о «Виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України 30.07.2012 № 577 в них зазначаються, зокрема, дата огляду та дата чергового переогляду особи з інвалідністю у МСЕК.
Проте, цієї дати (дати надходження до МСЕК документів) суди попередніх інстанцій не встановили, що вказує на передчасність їх висновків у справі про часткове задоволення позовних вимог, оскільки дата надходження документів до МСЕК, дата огляду особи та дата видачі довідки можуть не співпадати.
Без дослідження і з`ясування наведених вище обставин ухвалене у справі рішення не можна вважати законним та обґрунтованим.
При цьому, Верховний Суд як суд касаційної інстанції в силу вимог частини другої статті 341 КАС України не наділений повноваженнями встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Згідно з частиною другою статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що суд, керуючись принципом «ex-officio», демонструє активність у провадженні, оскільки процесуальним законом його уповноважено самостійно, без отримання на те згоди заінтересованих осіб вчиняти такі дії, які гарантуватимуть, що ухвалені ним рішення повністю відповідатимуть вимогам принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі.
При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи суду необхідно надати належну правову оцінку кожному окремому доказу в їх сукупності, які містяться в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що без установлення вищевказаних обставин на підставі належних та допустимих доказів та без надання їм належної правової оцінки, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку та прийняли рішення, які не відповідають вимогам щодо законності і обґрунтованості.
За правилами частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.
Зважаючи на те, що допущені судами попередніх інстанцій порушення норм права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, що не були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та не були ними досліджені, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому необхідно взяти до уваги викладене у цій постанові та встановити зазначені в ній обставини, що стосуються обсягу та змісту спірних правовідносин і охоплюються предметом доказування, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам, аргументам учасників справи та постановити законне та обґрунтоване рішення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.
Скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2024, а справу №400/8344/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор», Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                    Л.В. Тацій
Судді:                                                                                                              О.П. Стародуб
                                                                                                              С.Г. Стеценко