ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Гімона М. М.

15 січня 2025 року 
м. Київ
справа №9901/529/19
адміністративне провадження № П/9901/529/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 15.01.2025 частково задовольнив позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККС), визнав протиправним та скасував рішення ВККС від 10.04.2019 № 69/ко-19 в частині абзацу третього його резолютивної частини щодо визначення порядку набрання ним чинності. В іншій частині позовних вимог відмовив.
Відповідно до статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) усі питання, що виникають під час колегіального розгляду адміністративної справи, вирішуються більшістю голосів суддів. Суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
Вважаю, що в межах цієї справи не в повному обсязі було досліджено питання, що передує розгляду справи по суті позовних вимог, а саме: дотримання позивачем строку звернення до суду з вимогою про визнання протиправним та скасування рішення ВККС від 10.04.2019 № 69/ко-19 в частині абзацу третього його резолютивної частини щодо визначення порядку набрання ним чинності. У зв`язку з цим вважаю за необхідне викласти свою окрему думку.
Як вбачається з матеріалів справи, позов подано 04.10.2019, а його вимоги стосувалися, зокрема, визнання протиправним та скасування рішення ВККС від 10.04.2019 №69/ко-19 в частині абзацу третього резолютивної частини щодо визначення порядку набрання чинності. Тобто, позивач в судовому порядку оскаржив лише окремий абзац резолютивної частини рішення ВККС, який стосувався визначення порядку набрання ним чинності. В іншій частині (по суті вирішених ним питань) рішення ВККС позивач не оскаржував.
Ухвалою від 09.10.2019 Верховний Суд залишив позовну заяву без руху з тих підстав, що строк оскарження рішення ВККС №69/ко-19 сплинув 10.05.2019, але позов подано лише 04.10.2019 і позивач не порушив питання про поновлення пропущеного строку. Суд надав позивачеві десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали суду для усунення виявленого недоліку, а саме: надання суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.
28.10.2019 від позивача надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду, яка вмотивована тим, що рішення ВККС від 10.04.2024 йому не було ані вручено, ані направлено, у зв`язку з чим він звертався із заявами до ВККС 06.06.2019, 19.08.2019, 09.09.2019 про видачу копії такого рішення. Копію рішення ВККС він отримав 09.09.2019. Отже, на переконання позивача, про порушення своїх прав він дізнався 09.09.2019 з мотивувальної частини рішення ВККС від 10.04.2019 та звернувся з позовом 04.10.2019. Просив визнати поважними причини пропуску строку.
Ухвалою від 01.11.2019 Верховний Суд поновив ОСОБА_1 пропущений процесуальний строк на звернення до суду з позовною заявою.
Під час судового засідання позивач пояснив суду, що резолютивна частина рішення ВККС була оголошена 10.04.2019, зокрема і порядок набрання ним чинності, водночас відсутність мотивувальної його частини перешкоджала зверненню до суду.
Однак, вважаю, що повідомлені позивачем причини пропуску строку є неповажними.
Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Частиною першою статті 121 КАС України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Усталеною є позиція Верховного Суду про те, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
У постанові від 09.02.2022 у справі № 9901/65/20 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що строки звернення до суду, визначені статтею 122 КАС України, не пов`язують початок перебігу строку на звернення до суду з обізнаністю з підставами прийняття оскаржуваного рішення. 
Усталеною є й практика Верховного Суду про те, що під час вирішення питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.
Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду у визначений законом строк. Водночас триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Оскаржуване позивачем в оскаржуваній частині рішення ВККС від 10.04.2019 прийняте за наслідками розгляду питання про результати кваліфікаційного оцінювання судді господарського суду міста Києва ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді. ВККС визнала суддю таким, що відповідає займаній посаді. Згідно з пунктом 3 резолютивної частини рішення ВККС останнє набирає чинності в порядку, визначеному підпунктом 4.10.8 пункту 4.10 розділу IV Регламенту ВККС.
Відповідно до пункту 38 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 03.11.2016 № 143/зп-16 (у редакції рішення ВККС від 13.02.2018 № 20/зп-18, зі змінами, внесеними згідно з рішенням Комісії від 16.02.2018 №22/зп-18; далі - Положення № 143/зп-16), вступна та резолютивна частини рішення Комісії оголошуються у засіданні Комісії відразу після його ухвалення. Копія рішення Комісії за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання надається судді (кандидату на посаду судді) за його заявою.
Рішення ВККС від 10.04.2019 прийнято за участю позивача і його резолютивну частину, в тому числі і абзац третій, було оголошено у присутності позивача в день його прийняття. 
Отже, позивач з 10.04.2019 був обізнаний як про прийняте рішення, так і про порядок набрання ним чинності. Відповідно, саме з цієї дати розпочався відлік строку звернення до суду, встановлений у частині п`ятій статті 122 КАС України. Варто зауважити, що на ВККС не покладено обов`язок самостійного вручення особі копії рішення чи направлення такої на адресу. За змістом пункту 38 Положення № 143/зп-16 ВККС видає копію рішення лише у випадку надходження відповідної заяви. Відповідно, посилання позивача на те, що ВККС не вручила і не направила йому копію рішення є незмістовними.
Отже, звертаючись до суду з цим позовом лише 04.10.2019, позивач безперечно пропустив місячний строк звернення до суду.
Щодо неодноразових звернень до ВККС із заявами про отримання копії рішення ВККС від 10.04.2019, вважаю, що такі не доводять поважність причин пропуску строку звернення до суду, адже заяву про видачу копії рішення позивач вперше подав 06.06.2019 (з його слів), тобто, майже через місяць після спливу строку звернення до суду з позовом. Наступна заява подана 19.08.2019 (зі слів позивача), а третя - 09.09.2019. Такі проміжки часу позивач не обґрунтував. Більш того, об`єктивних підтверджень звернень до ВККС 06.06.2019, 19.08.2019 позивач суду не надав.
Посилання на те, що для звернення до суду необхідним було ознайомлення з мотивувальною частиною рішення ВККС, вважаю недоречним, оскільки абзац третій резолютивної частини рішення ВККС не пов`язаний і не випливає з мотивувальної частини такого рішення. Цей абзац стосується виключно порядку набрання чинності рішенням ВККС, а не підстав його прийняття, а тому, на моє переконання, позивач не був позбавлений можливості оскаржити такий абзац рішення у встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України строк.
Крім того, з моменту отримання рішення ВККС від 10.04.2019, що відбулось 09.09.2019, і до моменту звернення до суду з позовом (04.10.2019) минув майже місяць, однак, об`єктивних обставин, які позбавляли позивача можливості звернутися до суду з позовом у більш стислий строк у заяві про поновлення строку звернення до суду не наведено.
На моє переконання, не отримання позивачем копії повного тексту рішення ВККС не свідчить про те, що строк звернення до суду з цим позовом не розпочався, як і не дає підстав вважати, що отримання копії рішення після спливу строку звернення до суду є безумовною підставою для поновлення пропущеного строку.
Позивач, який є суддею, не міг не усвідомлювати юридичних наслідків суттєвого зволікання з поданням позову, яке у цій справі становить майже п`ять місяців вже після спливу встановленого у частині п`ятій статті 122 КАС України строку звернення до суду. ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що він вчинив всі необхідні дії, які свідчать про бажання реалізації його процесуальних прав з метою їх захисту.
У зв`язку з викладеним, вважаю, що підстав для поновлення позивачеві строку звернення до суду не було, а висновок суду про зворотнє є необґрунтованим.
Відповідно до частини четвертої статті 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З огляду на наведене, вважаю, що за результатами розгляду цієї справи суд повинен був постановити ухвалу про залишення позову без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 КАС України.

Суддя                                                                                Микола ГІМОН