УХВАЛА

21 січня 2025 року
м. Київ
справа №520/15082/24
провадження №К/990/50616/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Смоковича М. І.,
суддів: Кашпур О. В., Мацедонської В. Е.,
перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Годунова Віталія Сергійовича на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
у с т а н о в и в :
26 грудня 2024 року зазначену касаційну скаргу сформовано за допомогою підсистеми «Електронний суд» та зареєстровано судом касаційної інстанції 27 грудня 2024 року.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Верховний Суд ухвалою від 15 січня 2025 року визнав необґрунтованою заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Годунова Віталія Сергійовича про відвід судді Смоковичу М. І. у справі № 520/15082/24 та передав для вирішення питання щодо заявленого представником позивача відводу судді Смоковичу М. І. на автоматизований розподіл для визначення у встановленому КАС України порядку судді, яким вирішуватиметься питання про відвід за цією заявою.
Верховний Суд ухвалою від 20 січня 2025 року відмовив у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Годунова Віталія Сергійовича про відвід судді Смоковича М. І. від участі у розгляді касаційної скарги у справі № 520/15082/24.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Варто зазначити, що вперше звернувшись до суду касаційної інстанції, автор не зазначив підстави касаційного оскарження судових рішень. В подальшому, звертаючись з касаційною скаргою, автор скарги вказав на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України. Водночас суд першої та апеляційної інстанцій, розглянувши цю справу за правилами спрощеного позовного провадження, застосували правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду.
Наразі у касаційній скарзі автор як на підставу оскарження рішення судів попередніх інстанцій у цій справі покликається на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, вказуючи на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Суд звертає увагу автора касаційної скарги, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення: норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу.
Так, автором касаційної скарги перелічено норми законодавства та зазначено постанову Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 209/3260/13-ц, від якої, на думку автора, належить відступити, проте, не зазначено ані який висновок заявник вважає правильним, ані вмотивованого обґрунтування необхідності такого відступу.
Так, відступ - це інший підхід до застосування тієї ж норми права у подібних правовідносинах, щодо якої такий висновок сформовано.
Крім того, необхідність відступу від висновку, викладеного в раніше ухвалених постановах Верховного Суду має виникати з певних визначених об`єктивних причин і такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані автором касаційної скарги при покликанні на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України.
Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.
Також причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, помилковість тощо).
Обґрунтування ж підстав касаційного оскарження судового рішення зводиться до викладення обставин справи, цитування нормативно-правових актів та незгоди з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.
Самої лише незгоди із позицією, висловленою Верховним Судом щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, недостатньо для такого відступлення.
Варто зазначити, у касаційній скарзі автор неодноразово вказує на відкриття касаційного провадження у іншій справі з підстав пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вважаючи, що у цій справі суд має по аналогії відкрити касаційне провадження.
Проаналізувавши на підставі частини п`ятої статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» ухвалені у цій справі судові рішення, установлено, що, звертаючись з цим позовом до Військової частини НОМЕР_1 , позивач просив визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неповної виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року за період з травня 2023 року по квітень 2024 року та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову допомогу, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року, за період з травня 2023 року по квітень 2024 року в повному обсязі без утримання сум аліментів та з урахуванням раніше виплачених сум.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та отримує грошове забезпечення та додаткову винагороду під час дії воєнного стану, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 в розмірі від 30000 грн до 100000 грн та підтверджується архівними відомостями за період з січня 2022 року по квітень 2024 року.
На підставі постанови державного виконавця Первомайського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління юстиції від 24 квітня 2023 року у ВП № НОМЕР_2 та вимоги виконавця № 39843 від 11 грудня 2023 року з позивача військовою частиною з травня 2023 року по квітень 2024 року утримуються аліменти не лише з грошового забезпечення позивача, а й з додаткової винагороди за участь у бойових діях, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168.
Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 146 аліменти мають стягуватися в частці від усіх видів доходу боржника, окрім того, 16 листопада 2022 року до пункту 8 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 були внесені зміни постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2022 року № 1263, яка набула чинності 16 листопада 2022 року, а саме доповнено фразою після слів «З усіх видів грошового забезпечення» словами «інших виплат, установлених законодавством, зокрема додаткової винагороди, яка виплачується за період воєнного стану».
Отже, починаючи з 16 листопада 2022 року, додаткова винагорода на період дії військового стану була включена до видів грошового забезпечення, з яких може проводитися утримання аліментів.
Таким чином, відмовляючи у позові у цій справи, суди попередніх інстанцій зазначили, що у контексті спірних правовідносин відсутні підстави вважати, що законодавець, маючи на меті належне забезпечення дитини для її повноцінного духовного та фізичного розвитку, міг з будь-яких причин не охоплювати аліментними зобов`язаннями додаткову винагороду на період воєнного стану, а тому внесенням відповідних змін 16 листопада 2022 року законодавець лише конкретизував перелік видів грошового забезпечення, із яких справляється нарахування аліментів, задля усунення проблемних питань при нарахуванні аліментів, а відтак, відповідачем правомірно утримувались суми аліментів з грошового забезпечення позивача у спірному періоді, у тому числі і з додаткової винагороди, оскільки вона не є одноразовим нерегулярним видом грошового забезпечення, мала постійний характер та відноситься до видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей батьків, інших осіб, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, врахували висновки, вказані у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2024 року у справі № 209/3260/13-ц.
Так, частиною третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейного кодексу України.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до статті 195 Сімейного кодексу України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу) визначається, виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.
Згідно зі статтею 81 Сімейного кодексу України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 146 від 26 лютого 1993 року (далі - Перелік), передбачено, що утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям, під час дії воєнного стану» установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних(бойових)дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Відповідно до пункту 2 розділу XXXIV Порядку на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується у відповідних розмірах, розмір якої залежить зокрема від безпосередньої участі у бойових діях, покладених завданнях та від іншого.
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що аліменти мають стягуватися в частці від усіх видів доходу боржника. Тому фактично, навіть до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2022 року, виконавець мав би враховувати всі види надходжень боржника для визначення розміру аліментів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2022 року № 1264 лише підтверджено необхідність стягнення аліментів з урахуванням додаткової винагороди. До прийняття зазначеної постанови законодавство просто не містило норми про отримання додаткової винагороди, яка виплачується на період воєнного стану. Тому з урахуванням змін у законодавстві, законодавець лише узгодив між собою всі нормативно-правові акти.
Постанова Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб», на яку міститься посилання в статті 81 Сімейного кодексу України, також визначає у пункті 1, що утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом.
Крім того, у пункті 13 Переліку вказується, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Вживання терміну «дохід» у дужках після поняття «заробіток» може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів цього Переліку. Отже, Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів, не є вичерпним.
Внесенням відповідних змін 16 листопада 2022 року законодавець лише конкретизував перелік видів грошового забезпечення, із яких справляється нарахування аліментів, задля усунення проблемних питань при нарахуванні аліментів, а не «створив» новий вид доходів, який раніше таким не визнавав.
Схожий підхід до розв`язання правової проблеми щодо застосування норми права у подібних правовідносинах сформулював Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2024 року у справі № 209/3260/13, який застосували суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду цієї справи.
Отже, автору касаційної скарги варто уточнити підстави касаційного оскарження судових рішень з урахуванням частин четвертої та п`ятої статті 328 КАС України, адже суд першої інстанції розглянув цю справу за правилами спрощеного позовного провадження.
На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 330, 332 КАС України,
у х в а л и в :
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Годунова Віталія Сергійовича на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року у справі № 520/15082/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без руху.
2. Надати скаржнику строк у десять днів із дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та не оскаржується.

Суддя-доповідач                                                                                М. І. Смокович

Судді                                                                                                     О. В. Кашпур

                                                                                                    В. Е. Мацедонська