УХВАЛА

02 січня 2025 року 
м. Київ
справа №320/30941/24
провадження № П/990/419/24
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів: Мельник-Томенко Ж.М.,  Мартинюк Н.М.,  Смоковича М.І.,  Желєзного І.В., 
перевіривши матеріали позовної заяви Народного депутата України Іонової Марії Миколаївни до Голови Верховної Ради України Стефанчука Руслана Олексійовича про визнання протиправними та скасування розпоряджень Голови Верховної Ради України,
УСТАНОВИВ:
До Київського окружного адміністративного суду звернулась Народний депутат України Іонова Марія Миколаївна (далі - позивач) з позовом до Голови Верховної Ради України Стефанчука Руслана Олексійовича (далі - відповідач), в якому просить суд:
визнати протиправним та скасувати повністю Розпорядження Голови Верховної Ради України №1366 від 29.12.2023 «Про затвердження Положення про постійні делегації Верховної Ради України у парламентських органах міжнародних організацій»;
визнати протиправним та скасувати повністю Розпорядження Голови Верховної Ради України №1367 від 29.12.2023 «Про внесення змін до розпорядження Голови Верховної Ради України від 30.12.2022 № 806 «Про деякі питання порядку оформлення народними депутатами України відряджень за кордон в умовах дії воєнного стану»».
Київський окружний адміністративний суд ухвалою від 12 липня 2024 року встановив, що справа має бути розглянута Верховним Судом як судом першої інстанції, оскільки предметом позову є оскарження рішень Верховної Ради України, у зв`язку з чим передав справу за підсудністю.
31 грудня 2024 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшли матеріали цієї справи.
За змістом частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви, серед іншого, з`ясовує, чи подано її з дотриманням правил підсудності.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
Отже, законодавцем встановлено вичерпний перелік суб`єктів владних повноважень, які можуть бути відповідачами у справах, що підсудні Верховному Суду як суду першої інстанції.
У цьому переліку, однак, не йдеться про акти, дії або бездіяльність окремих посадових осіб Верховної Ради України, зокрема її Голови, оскільки такі рішення не можуть бути прирівняні до рішень безпосередньо Верховної Ради України як колегіального органу.
Так, частиною другою статті 84 Конституції України визначено, що рішення Верховної Ради України приймаються виключно на її пленарних засіданнях шляхом голосування.
Відповідно до частин першої та другої статті 46 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» рішеннями Верховної Ради є акти Верховної Ради, а також процедурні та інші рішення, які заносяться до протоколу пленарних засідань Верховної Ради.
Актами Верховної Ради є закони, постанови, резолюції, декларації, звернення, заяви.
Оскаржувані розпорядження не були прийняті на пленарних засіданнях Верховної Ради України, а суб`єктом прийняття нормативно-правого акта є не безпосередньо Верховна Рада України, а її Голова.
Згідно з частиною другою статті 88 Конституції України Голова Верховної Ради України: 1) веде засідання Верховної Ради України; 2) організовує роботу Верховної Ради України, координує діяльність її органів; 3) підписує акти, прийняті Верховною Радою України; 4) представляє Верховну Раду України у зносинах з іншими органами державної влади України та органами влади інших держав; 5) організовує роботу апарату Верховної Ради України.
Ані положення Конституції України, ані положення Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» не визначають вичерпний перелік питань, які вирішуються розпорядженням Голови Верховної Ради України.
Проте їхня правова природи випливає з функцій, покладених на Голову Верховної Ради України, що визначені у статті 88 Основного Закону. Отже, розпорядження Голови Верховної Ради України регулюють організаційні питання щодо роботи парламенту, а також управлінські питання, пов`язані з внутрішньою діяльністю апарату Верховної Ради України. Такі розпорядження не стосуються законодавчої діяльності чи інших повноважень Верховної Ради України як колегіального органу законодавчої влади, а їх приймають в межах адміністративних повноважень Голови Верховної Ради України для врегулювання внутрішніх процесів.
Предмет регулювання оскаржуваних у цій справі розпоряджень показово свідчить про правильність зазначеного висновку - ці акти стосуються організаційно-адміністративних питань, пов`язаних із внутрішньою діяльністю парламенту (організація та оформлення відряджень народних депутатів).
З огляду на зазначене, предмет поданого позову пов`язаний з управлінськими, внутрішньо організаційними питаннями, а не з безпосередньою діяльністю Верховної Ради України як інституції.
Оскільки такий позов поданий не до Верховної Ради України як колегіального органу, а саме до її Голови, то він не підпадає під юрисдикцію Верховного Суду як суду першої інстанції відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України. Відповідно, такий спір має розглядатися за загальними правилами підсудності, що встановлені статтею 25 КАС України.
Частиною першою цієї статті визначено, що адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.
Згідно з частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Таким чином, розгляд справи повинен здійснювати Київський окружний адміністративний суд, до якого спочатку правильно звернулася з цією позовною заявою позивач (подібні за змістом висновки викладені в ухвалі Верховного Суду від 11.11.2024 у справі №320/21878/24).
Відповідно до частин першої та другої статті 30 КАС України спори між адміністративними судами щодо підсудності не допускаються.
Адміністративна справа, передана з одного адміністративного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 29 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження адміністративним судом, до якого вона надіслана.
З аналізу зазначених норм права слідує, що первинно положення цієї статті спрямовані на недопущення спорів між судами одного інституційного рівня, яким підсудні справи з однаковим предметом спору. Саме тому, щоб унеможливити множинного пересилання справи з одного суду до іншого з підстави забезпечення дотримання територіальної підсудності, закон встановив таку заборону. Положення частини другої статті 30 КАС, які відсилають до положень статті 29 цього Кодексу, посилюють правильність думки про те, що передача справ з одного суду до іншого за підсудністю забороняється з підстав саме територіальної підсудності.
Разом з тим, розгляд судом предметно непідсудної йому справи може призвести до ухвалення незаконного рішення, обмежити право кожного на судовий захист належним судом, позбавити можливості скористатися правом на апеляційне чи касаційне оскарження рішення.
Отож, з наведеного можна підсумувати, що якщо суд першої інстанції помилково чи неправильно направив до суду справу, яка за предметом спору, суб`єктним складом учасників, характером спірних правовідносин відноситься до його підсудності, а суд, якому була направлена справа (позовна заява), повернув її назад як направлену внаслідок порушення правил підсудності, то рішення суду, який повернув справу адресанту, не може розцінюватися як ознака спору щодо підсудності чи порушення заборони про передавання справ, встановленої статтею 30 КАС.
Таке рішення суду свідчить про виконання вимог процесуального закону щодо забезпечення дієвості і обов`язковості положень інституту підсудності адміністративних справ і є реалізацією гарантії кожного на розгляд справи судом, встановленим законом.
Указана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.08.2019 у справі №855/364/19.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у прийнятті справи №320/30941/24 до провадження, оскільки ця справа не підсудна Верховному Суду як суду першої інстанції та направлення її до Київського окружного адміністративного суду (аналогічні висновки викладені в ухвалі Верховного Суду від 31.10.2024 у справі №320/30942/24 (провадження №П/990/344/24) із ідентичними позовними вимогами, та у якій судом першої інстанції відкрито провадження у справі після повернення справи із Верховного Суду).
Керуючись статтями 22, 29, 30, 171, 266 КАС України, Суд,
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у прийнятті до провадження справи № 320/30941/24 за позовом Народного депутата України Іонової Марії Миколаївни до Голови Верховної Ради України Стефанчука Руслана Олексійовича про визнання протиправними та скасування розпоряджень.
2. Передати справу №320/30941/24 за підсудністю до Київського окружного адміністративного суду.
Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко
Н.М. Мартинюк
М.І. Смокович
І.В. Желєзний
Судді Верховного Суду