УХВАЛА

17 березня 2025 року  
м. Київ
справа №640/20803/20
адміністративне провадження № К/990/10424/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Уханенка С.А.,
суддів - Кашпур О.В., Соколова В.М.,
перевірив касаційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року    у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Київській області, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення коштів,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - ГТУЮ у Київській області), Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Центральне МРУ МЮ (м.Київ)), в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ від 10 серпня 2020 року №28/4 про звільнення її з посади заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення ГУЮ у Київській області, у зв`язку з ліквідацією державного органу та припинення державної служби, відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»; поновити її на займаній посаді  з дня звільнення, тобто з 10 серпня 2020   року; зобов`язати Центральне МРУ МЮ (м.Київ), ГТУЮ у Київській області перевести заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення ОСОБА_2 на вакантну рівнозначну посаду у Центральному МРУ МЮ (м. Київ) відповідно до категорії «Б» державного службовця; стягнути з ГТУЮ в Київській області на її користь грошові кошти за час вимушеного прогулу, компенсацію у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, вихідної допомоги, компенсацію за невикористану відпустку та 1000000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ ГТУЮ у Київській області від 10 серпня 2020 року №28/4 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення ГУЮ в Київській області у зв`язку з ліквідацією державного органу та припиненням державної служби відповідно до пункту 1-1       частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Зобов`язано ГТУЮ у Київській області поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення ГТУЮ у Київській області з 11 серпня 2020 року. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ГТУЮ у Київській області середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1   657   316,29 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. 
06 березня 2025 року Центральне МРУ МЮ (м.Київ) повторно подало касаційну скаргу на рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення ним норм процесуального права. Заявник, зокрема, посилаючись на положення пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, просить скасувати оскаржені судові рішення та відмовити в позові. 
Предметом спору у цій справі є правомірність звільнення державного службовця з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» внаслідок зміни  структури та штатного розпису у зв`язку зі скороченням посади. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій      статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відбулись зміни в структурі штатного розпису, організації виробництва і праці, а саме, ліквідація деяких структурних підрозділів та створення нових. Проте, законодавцем встановлено чітку процедуру, що передує звільненню працівника на підставі частини першої   статті 40 КЗпП України. Судами установлено, що одночасно з попередженням про звільнення позивачу не запропоновано жодної із наявних вакантних посад в ГТУЮ у Київській області, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами.
Перевіряючи рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, суд апеляційної інстанції, зокрема, застосував висновки Верховного Суду у справах №140/90/20, 260/261/20, 240/455/20 та 340/221/20, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.
Так, в указаних справах Верховний Суд сформував правові висновки щодо застосування у подібних правовідносинах приписів статті 87 Закону №889-VIII зі змінами відповідно до Закону №117-IX, зокрема, у постанові від 20 вересня 2021 року у справі №340/221/20, суд касаційної інстанції зазначив, що Законом №117-ІХ були серед іншого виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення. У свою чергу, ретроспективний аналіз положень Закону №889-VІІІ дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю. Одночасно із набранням чинності Законом №117-IX набрав чинності Закон №113-IX, яким статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».
Отже, Верховний Суд у справах №140/90/20, №260/261/20, №240/455/20 та №340/221/20, аналізуючи вищевказані законодавчі зміни, зазначив, що виключення зі статті 87 Закону №889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1   частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 цього Закону та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин. Приписи частини п`ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті. Усталеною є також судова практика субсидіарного застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства. Ураховуючи відсутність у спеціальному законі норм, які б урегульовували особливості вивільнення державних службовців, зокрема, у разі реорганізації, ліквідації державного органу, на момент виникнення спірних правовідносин, незважаючи на виключення зі статті 87 Закону №889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1   частини першої цієї статті, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України на підставі частини третьої статті 5 Закону №889-VІІІ.
Розглядаючи указану справу, суд апеляційної інстанції зауважив, що додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX, є наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року №440-IX та від 23 лютого 2021 року №1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1   частини першої статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю. Ураховуючи те, що у цій справі позивачу не було запропоновано жодної вакансії, суди дійшли висновку про порушення відповідачем установленого законом порядку звільнення працівника, що є підставою для поновлення його на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Верховний Суд відхиляє доводи Центрального МРУ МЮ (м.Київ) щодо незастосування судами висновків Верховного Суду у справах №№    758/2190/23, 640/11024/20 та 400/20324/21, оскільки такі висновки сформовано за іншого нормативно-правового регулювання.
Також, в обґрунтування касаційної скарги заявник, зокрема, указав на помилкове віднесення судом першої інстанції справи до категорії справ незначної складності, так як розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження. 
Верховний Суд відхиляє такі аргументи відповідача так як, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12, частиною четвертою статті 257 КАС України) і у цій справі суд першої інстанції не відносив її до категорії малозначних справ, та, урахувавши вимоги статті 257 КАС України, розглянув її за правилами спрощеного позовного провадження.
Ураховуючи те, що інші доводи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, тлумачення норм законодавства та незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що відповідають висновкам Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
За таких обставин, Суд не вирішує клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.
Керуючись      статтями 248, пунктом 6 частини першої 333 КАС України, Суд
У Х В А Л И В :
1. У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року    у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Київській області, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення коштів відмовити.
2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач:                                                                                 С.А. Уханенко
Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур
                                                                                                    В.М. Соколов