УХВАЛА

13 березня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/2191/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Ємця А.А., 
за участю секретаря судового засідання Гибало В.О., 

представників учасників справи:
позивача -  товариства з обмеженою відповідальністю «ДС Пром Груп» -                       Борисевич Д.В., адвокат (ордер від 24.01.2025), Дядюк Є.М., адвокат (дов. від 10.03.2025), 
відповідача - Антимонопольного комітету України - Пащенко М.В., в порядку самопредставництва, 
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «ЗТС Групп» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ДС Пром Груп» 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від  21.01.2025 (головуючий суддя: Тищенко А.І., судді: Іоннікова І.А., Михальська Ю.Б.)
у справі №  910/2191/24
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ДС Пром Груп» (далі - ТОВ «ДС Пром Груп»)
до  Антимонопольного комітету України (далі - АМК, Комітет),
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - товариство з обмеженою відповідальністю « 3ТС Групп» (далі - ТОВ « 3ТС Групп»),
про визнання рішення частково недійсним, визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ТОВ «ДС Пром Груп» звернулося до суду з позовом до АМК, в якому просить суд:
- визнати недійсним пункт 1 рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 19.12.2023 № 77-р/тк у справі № 54\45-21 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» (далі - Рішення АМК) в частині визнання вчинення ТОВ «ДС Пром Груп» порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пункту 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (далі - Закон № 2210), у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, на закупівлю: «Капітальний ремонт автомобільної дороги державного значення М-12 Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка (через м. Вінницю) на ділянці км 718+525 - км 720+995», проведених Службою автомобільних доріг у Кіровоградській області, ідентифікатор Торгів у системі UA-2020-07-30-008093-c;
- визнати недійсним пункт 2 Рішення АМК в частині накладення на ТОВ «ДС Пром Груп» штрафу у розмірі 36 959 499 грн;
- визнати дії АМК щодо включення ТОВ «ДС Пром Груп» до Зведених відомостей рішень органів АМК про визнання вчинення суб`єктами господарювання порушень законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210 у вигляді спотворення результатів торгів (тендерів) та накладення штрафу на підставі Рішення АМК, які оприлюднені на офіційному веб-порталі АМК такими, що порушують права ТОВ «ДС Пром Груп»;
- зобов`язати АМК виключити зі Зведених відомостей рішень органів АМК інформацію, внесену на підставі Рішення АМК про визнання вчинення ТОВ «ДС Пром Груп» порушень законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210 у вигляді спотворення результатів торгів (тендерів), та накладення штрафу, які оприлюднені на офіційному веб-порталі АМК.
Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на неповне з`ясування АМК обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, які викладені у рішенні,  обставинам справи.
Рішенням господарського суду міста Києва від 02.10.2024 у справі                           № 910/2191/24 позов задоволено, з посиланням на його обґрунтованість.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від  21.01.2025 зі справи рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові. Здійснено розподіл судових витрат з апеляційної скарги.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано з посиланням на недоведеність підстав, визначених статтею 59 Закону № 2210, для визнання протиправним та скасування Рішення АМК. В іншій частині заявлених позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що Комітет, опубліковуючи відомості про вчинене позивачем правопорушення, діяв не в межах свободи довільного розсуду, а виключно в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством, а саме виконуючи вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 835, якою затверджене Положення про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних. Водночас, оскільки позовні вимоги щодо визнання недійсним Рішення АМК в частині, що стосується позивача, не підлягають задоволенню, вимоги про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії також задоволенню не підлягають.
Не погоджуючись з рішенням суду попередньої інстанції, ТОВ «ДС Пром Груп» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою (з доповненнями до неї, які прийняті Судом до сумісного розгляду з касаційною скаргою), в якій просить: постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. 
Касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «ДС Пром Груп» відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
АМК у відзиві на касаційну скаргу просив Суд закрити касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «ДС Пром Груп» на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, а у випадку встановлення Судом відповідності касаційної скарги вимогам ГПК України, - касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Згідно з розпорядженням Заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 26.02.2025   № 32.2-01/248 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2191/24, у зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя від 25.02.2025 про відставку судді ОСОБА_1 .
В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на те, що судом попередньої інстанції:
- неправильно застосовано статті 5, 6 Закону № 2210, стаття 79 ГПК України за наявності висновку Верховного Суду щодо питання застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах від 10.09.2020 зі справи № 910/23375/17, від 01.10.2020 зі справи № 908/540/19, від 24.04.2018 зі справи № 917/1357/17, від 24.04.2018 зі справи № 914/1195/17, від 19.05.2020 зі справи  № 910/8399/19, від 30.09.2021 зі справи № 910/13451/20, від 28.10.2021 та від 08.09.2022 зі справи № 910/20229/20;
- не враховано висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 зі справи № 910/701/17 стосовно того, що ознаки схожості в діях (бездіяльності) суб`єктів господарювання не є єдиним достатнім доказом наявності попередньої змови (антиконкурентних, узгоджених дій), оскільки антиконкурентна узгоджена поведінка підлягає встановленню та доведенню із зазначенням відповідних доказів у рішенні органу АМК. Схожість має бути саме результатом узгодженості конкурентної поведінки, а не виявлятися у простому співпадінні дій суб`єктів господарювання, зумовленим специфікою відповідного товарного ринку;
- не враховано висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25.03.2021 зі справи № 910/1943/20 щодо співпадіння в частині використання учасниками однієї програми та наявності через це схожості в оформленні документів, не може бути підтвердженням наявності антиконкурентних узгоджених дій;
- не враховано висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25.08.2021 зі справи № 910/10407/20 стосовно того, що рішення АМК щодо складання Зведених відомостей про рішення органів АМК та їх оприлюднення, без нормативного врегулювання щодо надання АМК таких конкретних повноважень і визначення відповідних процедурних питань, фактично є певною мірою дискреційними діями, також не передбаченими чинним законодавством;
- не враховано висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 зі справи № 910/13158/19, від 25.08.2020 зі справи № 910/7972/19, від 29.05.2018 зі справи № 917/1424/17 стосовно того, що спільне використання ІР-адрес за одним місцезнаходженням не свідчить про антиконкурентні узгоджені дії;
- не враховано висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 15.07.2021 зі справи № 904/4598/20, від 07.12.2021 зі справи № 910/10412/19, від 09.07.2020 зі справи № 910/13869/19, від 01.10.2020 зі справи                              № 920/890/19, від 21.12.2020 зі справи № 910/2094/19, від 14.05.2020 зі справи № 910/14493/18, від 01.10.2020 зі справи № 908/540/19, від 08.05.2019 зі справи № 910/9971/17, від 17.10.2019 зі справи № 910/10384/17, від 31.10.2019 зі справи № 910/10013/17, від 31.10.2019 зі справи № 910/9883/17, від 19.05.2020 зі справи № 910/8399/19, від 11.02.2020 зі справи                                   № 914/1144/18 про те, що рішення державного органу, уповноваженого на здійснення певної діяльності, не може ґрунтуватися на припущеннях чи досліджених не повною мірою фактах та обставинах, що стало підставою для його ухвалення;
- не враховано висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 26.03.2019 зі справи № 914/2554/16, від 18.12.2018 зі справи № 914/232/18, від 29.08.2019 зі справи № 910/12465/18, у яких Суд виснував, що ознаки схожості в діях (бездіяльності) суб`єктів господарювання не є єдиним достатнім доказом наявності узгоджених антиконкурентних дій.
Скаржник також посилається на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи № 910/2191/24 у відкритому судовому засіданні, чим порушив норми процесуального права.
Стосовно наведеного Верховний Суд зазначає таке.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. 
Суд зауважує, що ГПК України та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів слід звертатися до правових висновків, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду.
З метою визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.
У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття «подібні правовідносини», що полягає в тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, щодо якого вони вступають у правовідносини, у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні ознаки з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність ознак слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема, пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їх оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, й надалі порівнювати права та обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) та за потреби, зумовленої цим регулюванням, - визначити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо. Обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. 
Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.
Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.
Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.
Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).
Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. 
Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника про неврахування судом попередньої інстанції висновків, які викладені у наведених скаржником постановах Верховного Суду щодо застосування норм права, з огляду на таке.
У справі № 910/23375/17, на яку посилається скаржник, розглядався позов про визнання немотивованою відповіді державного уповноваженого АМК про відмову у розгляді справи за заявою товариства про порушення законодавства про захист економічної конкуренції з боку іншого товариства.
Предметом розгляду у справах № 910/701/17, № 910/10412/19,                                  № 914/2554/16,  № 914/232/18, № 910/12465/18, на які посилається скаржник, є визнання недійсним рішення АМК в частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та частиною третьою статті 6 Закону № 2210, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій шляхом вчинення схожих дій на ринку, які можуть призвести до обмеження конкуренції.
У справі № 904/4598/20 та у справах № 910/13869/19,  № 920/890/19, № 910/14493/18 № 908/540/19 позивача притягнуто до відповідальності за порушення, передбачене пунктом другим статті 50 та частиною першою статті 13 Закону № 2210 у вигляді зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, що призвели до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.
У справі № 910/2094/19 вирішувалося питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання Рішення АМК недійсним, згідно з яким визнано товариство та підприємство такими, що вчинили порушення, передбачене пунктом 1 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону № 2210, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій шляхом встановлення економічно необґрунтованих цін реалізації засобів контролю.
Отже, наведені справи не є релевантними до спірних правовідносин, з огляду на те, що у справі № 910/2191/24 позивача було притягнуто до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів. 
Аргументи скаржника з посиланням на зміст ухвал Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/13158/19 та від 25.08.2020 у справі № 910/7972/19 Суд відхиляє, враховуючи те, що шляхом постановлення ухвал суд вирішує виключно процесуальні питання. У частині четвертій статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справах № 917/1357/17, № 914/1195/17, № 910/8399/19, № 910/13451/20,                              № 910/20229/20, № 910/1943/20, 910/13158/19, № 917/1424/17,                                 № 910/9971/17, № 910/10384/17, № 910/10013/17, № 910/9883/17,                               № 910/8399/19, № 914/1144/18, на які також посилається скаржник, позивачів було притягнуто до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону № 2210 у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів. 
Верховний Суд виходить з того, що вказані справи і дана справа є схожими в частині, що стосується предмета позову (визнання частково недійсним рішення АМК в частині визнання вчинення позивачами порушення законодавства про захист економічної конкуренції), за однаковим нормативно-правовим регулюванням кваліфікації та притягнення за правопорушення, а саме за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210.
Однак, судом у розгляді даного спору, в контексті доводів касаційної скарги та встановлених судом апеляційної інстанції у цій справі обставин, ураховується висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.01.2020 у справі                               № 910/6507/19 зокрема: «що кожна зі справ за участю органів АМК є індивідуальною, з притаманною лише даній справі специфікою та особливостями. Доведення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій ґрунтується на сукупності обставин, які зазначені в мотивувальній частині рішення, а не на окремому поодинокому факті або обставині».
При цьому, в силу приписів статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази, або додатково їх перевіряти.
Отже, проаналізувавши постанови Верховного Суду, на які як на підставу подання касаційної скарги відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, послався скаржник, Верховний Суд зазначає про неподібність цих справ за наведеними правовими ознаками зі справою, що розглядається, названі справи суттєво відрізняються за обставинами справи, встановленими судами, за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що виключає подібність названих справ за змістовним критерієм.
Стосовно посилання скаржника на постанову у справі № 910/10407/20, то в останній Верховний Суд висловлювався щодо відповідності дій АМК межам його повноважень при включенні товариства до Зведених відомостей рішень органів АМК щодо визнання вчинення суб`єктами господарювання порушень законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді спотворення результатів торгів (тендерів) та накладення штрафу, у той час як рішення органу АМК було предметом розгляду в іншій судовій справі, в якій (судовій справі) рішення ще не прийнято.
Водночас у справі № 910/2191/24, на відміну від справи № 910/10407/20, відповідні вимоги по своїй суті мають похідний характер від результату розгляду цієї ж справи в частині визнання недійсним Рішення АМК в оскаржуваній частині (з огляду на їх об`єднання в одному позові).
Крім того, в силу правової позиції, яка була викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/10947/17, судам слід враховувати останню позицію суду касаційної інстанції. 
Так у постанові від 20.01.2022 зі справи № 910/14429/21, не погодившись з висновком судів попередніх інстанцій про те, що ведення АМК Зведених відомостей не передбачено чинним законодавством України, Верховний Суд виснував, зокрема таке.
Згідно із статтею 101 Закону України «Про доступ до публічної інформації»:
- розпорядники інформації зобов`язані надавати публічну інформацію у формі відкритих даних на запит, оприлюднювати і регулярно оновлювати її на єдиному державному веб-порталі відкритих даних та на своїх веб-сайтах у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 
- публічна інформація у формі відкритих даних є дозволеною для її подальшого публічного використання та поширення. Будь-яка особа може вільно копіювати, публікувати, поширювати, використовувати, у тому числі в комерційних цілях, у поєднанні з іншою інформацією або шляхом включення до складу власного продукту, публічну інформацію у формі відкритих даних з обов`язковим посиланням на джерело отримання такої інформації.
Відповідно до зазначеної статті Закону України «Про доступ до публічної інформації» Кабінетом Міністрів України затверджено, зокрема, Положення про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних.
Згідно з Переліком наборів даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних (Додаток до названого Положення) АМК оприлюднює, окрім іншого, Зведені відомості про рішення органів Комітету про визнання вчинення суб`єктами господарювання порушень законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді спотворення результатів торгів (тендерів) та накладення штрафу. 
Прийняття оскаржуваних судових рішень у даній справі у частині заборони АМК вчиняти дії щодо оприлюднення (включення) інформації про товариство до Зведених відомостей призводить до обмеження права на доступ до інформації певного кола осіб - запитувачів інформації.
Крім того, відповідно до статті 5 Закону України «Про публічні закупівлі» замовники не мають права встановлювати жодних дискримінаційних вимог до учасників таких закупівель.
У наведеній вище справі Верховний Суд також виснував, що неможливо погодитися з висновком суду апеляційної інстанції про те, що «таке оприлюднення (у Зведених відомостях) має відбуватися з урахуванням положень статті 60 Закону № 2210». 
Так, у частині четвертій статті 60 Закону № 2210 йдеться про зупинення виконання рішення органу АМК, тоді як внесення цим Комітетом даних до Зведених відомостей законодавчо не визначається як виконання (складова виконання) цього рішення, а, отже, не може бути й зупинене в процесі такого виконання.
Пунктом 4 частини першої статті 17 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у пунктах 2, 4, 5 частини другої статті 40 цього Закону) в разі, якщо суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону № 2210, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
Дана норма застосовується на підставі та з урахуванням відповідного рішення уповноваженого органу, тобто органу АМК, а не на підставі Зведених відомостей. Між тим рішення органу АМК (поки його не скасовано чи не визнано недійсним у встановленому порядку) є обов`язковим до виконання (частина третя статті 56 Закону № 2210). 
У постанові від 29.11.2024 у справі № 922/2921/24 стосовно ведення АМК Зведених відомості Верховний Суд виснував, що з метою інформаційної підтримки забезпечення реалізації норм статті 17 Закону України «Про публічні закупівлі», полегшення пошуку замовниками відповідних рішень, на веб-порталі АМК у розділі «Діяльність у сфері державних/публічних закупівель» містяться Зведені відомості про рішення органів АМК щодо визнання вчинення суб`єктами господарювання порушень законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій (передбачених пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону № 2210), які стосувались спотворення результатів торгів. Після спливу трьох років з дати прийняття відповідного рішення відомості про суб`єкта господарювання, стосовно якого його прийнято, видаляються із сайту АМК.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.
Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції скаржник у касаційній скарзі не наводить.
Що ж стосується доводу скаржника на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи № 910/2191/24 у відкритому судовому засіданні, то Суд зазначає, що сам по собі розгляд справи у закритому судовому засіданні (за рішенням суду) не може бути підставою для скасування ухваленого судового рішення у справі. Крім того, з приводу розгляду клопотання ТОВ «ДС Пром Груп» про розгляд справи у відкритому судовому засіданні суд апеляційної інстанції постановив ухвалу від 21.01.2015 про відмову в задоволенні такого клопотання, яку (ухвалу) скаржник не просить скасувати у прохальній частині касаційної скарги.
У силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності, колегія суддів констатує, що в межах усіх доводів касаційної скарги і зазначених скаржником підстав касаційного оскарження, а також з урахуванням установлених судами у справі конкретних обставин, оцінила аргументи касаційної скарги щодо підтвердження наявної доказової бази у даній справі, однак зазначає, що не наділена повноваженнями втручатися в оцінку доказів у силу приписів статті 300 ГПК України.
Отже, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, зважаючи на зміст фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, та правове регулювання, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «ДС Пром Груп», оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які (висновки) викладені у наведених скаржником постановах Верховного Суду, стосуються правовідносин, які є неподібними.
Водночас Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві ТОВ «ДС Пром Груп» на касаційну скаргу, у тій частині, в якій вони не суперечать мотивам цієї ухвали.
При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.
Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.
Верховний Суд, здійснюючи аналіз доводів касаційної скарги у співвідношенні до обраної скаржником підставою касаційного оскарження виходить з того, що скаржником  не аргументовано і не доводилось у касаційній скарзі того, що суди під час розгляду справи зашкодили самій суті права доступу до суду, та не обґрунтовували наявну необхідність забезпечити сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». 
Отже, Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.
У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).
Разом з тим, суд касаційної інстанції в силу положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.
Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ДС Пром Груп» на постанову Північного апеляційного господарського суду від  21.01.2025 у справі №  910/2191/24.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                     І. Колос
Суддя                                                                                                    І. Булгакова
Суддя                                                                                                    А. Ємець