УХВАЛА

16 січня 2025 року 
м. Київ

справа №990/12/25
адміністративне провадження №П/990/12/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Стеценка С.Г.,
суддів: Бевзенка  В.М.,  Стрелець Т.Г.,  Чиркіна С.М.,  Кравчука В.М., 
перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Президента України про визнання факту порушення права на пенсійне забезпечення, зобов`язання усунення помилки в розрахунках пенсії та перегляду підходів до пенсійного забезпечення, -

УСТАНОВИВ:

13 січня 2025 року до Верховного Суду як суду першої інстанції (далі - Суд) надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Верховної Ради України, Президента України, у якому позивач просить:

- визнати факт порушення його права на пенсійне забезпечення, гарантованого статтями 8, 22, 24, 46 та 48 Конституції України, а також права на охорону здоров`я, гарантованого статтею 49 Конституції України, внаслідок помилкового застосування чинного законодавства та системної помилки у підходах до пенсійного забезпечення;

- визнати наявність помилки у розрахунках його пенсії, що призвела до її зниження та недоплати у розмірі 3471 грн. щомісячно, в загальній сумі 124956 грн. за три роки згідно з розрахунками, наведеними у мотивувальній частині позовної заяви;

- зобов`язати Верховну Раду України вижити заходів щодо усунення помилки в пенсійній системі, а саме: провести перегляд законодавства, зокрема статей 27, 28, 40, 41 та 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з метою приведення їх у відповідність до Конституції України, забезпечивши справедливий розрахунок пенсій та базового доходу, який гарантував би достатній рівень життя та доступ до необхідної медичної допомоги пенсіонерам; відмовитися від підходу, що базується на розрахунку пенсій від заробітку та стажу, перейшовши на систему базового гарантованого доходу, враховуючи принципи соціальної держави та рівності (ст. 3, 24 Конституції України); скасувати подвійне регулювання розміру пенсій, а саме залежність розміру пенсій як від формули розрахунку, так і від мінімальних розмірів, які встановлюються залежно від рішень бюджету;

- зобов`язати Президента України вжити заходів щодо забезпечення його прав на адекватне пенсійне забезпечення, а саме: провести перерахунок його пенсії, встановивши її розмір на рівні 6191 грн., з урахуванням даних позивача та пропорційного зростання цін, а не мінімальної заробітної плати; забезпечити перерахунок його пенсії відповідно до вимог Конституції України;

- зобов`язати відповідачів дотримуватися та гарантувати виконання Конституції України, а саме статей 3, 8, 19, 22, 24, 46, 48, 49, 55, 56, 59, 102, щодо соціального забезпечення, гідного рівня життя, рівності громадян та забезпечення доступу до необхідної медичної допомоги.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 січня 2025 року для розгляду даної справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Стеценко С.Г., судді: Бевзенко В.М., Стрелець Т.Г., Чиркін С.М., Кравчук В.М.

Ознайомившись із позовною заявою та доданими до неї документами, Суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суддя після одержання позовної заяви, зокрема, з`ясовує чи: відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 4, 5, 9 частини п`ятої статті 160 КАС України у позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Під змістом позовних вимог розуміються запропоновані позивачем способи захисту свого публічного права, свободи чи інтересу, а обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, є конкретні юридичні факти, з настанням яких суб`єкти публічного права вступають з фізичними чи юридичними особами у спірні правовідносини. Позовні вимоги і обставини в їх обґрунтування мають викладатися лаконічно, чітко, зрозуміло, з використанням прийнятої юридичної термінології, а також узгоджуватися з компетенцією суб`єкта владних повноважень (відповідача), якою він наділений відповідно до Конституції та законів України. Викладення позовних вимог у позовній заяві та обставин на їх обґрунтування формує предмет і підстави позову, і, як наслідок, визначає предмет доказування у справі.

У цьому контексті Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

За частиною четвертою статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Рахункової палати, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Відповідно до частини першої статті 266 КАС України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; 2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) законності актів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 4) законності рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат; 5) законності бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Отже, підставою для звернення до суду із позовом є порушення прав, свобод та інтересів позивача рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. У свою чергу, законодавством визначено вичерпний перелік форм захисту прав позивачем.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Таким чином, в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть бути оскаржені тільки ті правові акти та/або дії чи бездіяльність Верховної Ради України, Президента України, які виникли у правовідносинах, у яких реалізовуються владні (управлінські) повноваження, і які не вимагають перевірки на відповідність Конституції України за їх юридичним змістом і процедурою розгляду (вчинення).

Зверненню до адміністративного суду має передувати виникнення публічно-правового спору у значенні наведених положень статті 4 КАС України. 

Крім того, передбачене у статті 55 Конституції України й конкретизоване у процесуальному законі право на звернення до суду має ґрунтуватися не на уявних, а на реальних порушеннях охоронюваних законом прав та інтересів (з боку суб`єкта владних повноважень).

Як можна зрозуміти зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , у ній позивач фактично висловлює незгоду (критику) із державною економічною та соціальною політикою, політикою у сфері охорони здоров`я та пенсійного забезпечення. Водночас, викладені доводи та аргументи позивача жодним чином не пояснюють суті правовідносин (наявності публічно - правового спору) з Верховною Радою України, Президентом України та у чому полягають (у чому проявляються) спірні передумови для зобов`язання вчинити певні дії стосовно ОСОБА_1 .

Позов не містить посилань на те, з якими юридичними фактами чи подіями пов`язано/обумовлено звернення з позовом саме до Верховної Ради України і Президента України, і правовідносини якого характеру пов`язують ці органи безпосередньо з позивачем. Тобто позивач не наводить аргументів, які саме конкретні рішення, дії чи бездіяльність Верховної Ради України та Президента України як суб`єктів владних повноважень, які реалізували чи мають реалізувати публічні владно-управлінські функції (повноваження) у правовідносинах, що виникли між ним і вказаними ним відповідачами, безпосередньо порушили його суб`єктивне право.

Варто вказати й на те, що заявлені ОСОБА_1 вимоги про визнання судом певних фактів (обставин) не узгоджуються із визначеними частиною першою статті 5 КАС України формами захисту прав, свобод або законних інтересів, із якими особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду.

Крім того, до основних засад (принципів) адміністративного судочинства, згідно з пунктами 4, 5, 9 частини третьої статті 2 КАС України, належать, зокрема: змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; обов`язковість судового рішення; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

За правилами частин першої, четвертої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

У відповідності до приписів частин першої, четвертої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Частинами першою, другою та четвертою статті 79 КАС України передбачено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

За змістом же частини першої статті 80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу.

У той же час пунктом 8 частини п`ятої статті 160 КАС України установлено, що у позовній заяві зазначаються перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Окрім того, у відповідності з вимогами частини четвертої статті 161 КАС України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

У даному ж випадку у позовній заяві позивачем заявлено клопотання про витребування у Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України завірених копій нормативно-правових актів, розрахунків мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на відповідний рік, а також розрахунків прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, з детальним зазначенням витрат на харчування, житлово-комунальні послуги та інші необхідні потреби, з урахуванням реальних цін на продукти харчування (в тому числі яйця та молоко) та інші необхідні товари й послуги станом на 2013 та 2024 роки.

Проте, всупереч згаданих вимог процесуального закону, позивачем письмово не повідомлено про об`єктивну неможливість самостійного подання документів, про витребування яких просить останній, а також не надано доказів, які б підтверджували здійснення усіх залежних від нього дій, спрямованих на отримання відповідних документів для подальшого подання їх безпосередньо до суду.

Також позивачем у позовній заяві заявлено клопотання про виклик у цій справі як свідків заступника голови Державної служби статистики України ОСОБА_2 , народного депутата України ОСОБА_3 , колишнього міністра соціальної політики України ОСОБА_4, міністра соціальної політики України ОСОБА_5, представника Пенсійного фонду України.

У контексті наведеного слід зазначити, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 72 КАС України).

Частинами першою, другою статті 65 КАС України встановлено, що як свідок в адміністративній справі судом може бути викликана будь-яка особа, якій відомі обставини, що належить з`ясувати у справі.

Свідок викликається в судове засідання з ініціативи суду або учасників справи. Учасник справи, заявляючи клопотання про виклик свідка, повинен зазначити його ім`я, місце проживання (перебування), роботи чи служби та обставини, щодо яких він може дати показання.

Статтею 91 КАС України визначено, що показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 92 КАС України заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання у справі. В ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.

Відтак, аналіз наведених вище норм свідчить про те, що показання свідків є одним із засобів доказування, на підставі яких можливо встановити обставини, що мають значення для справи.

Поруч із цим, для вирішення питання щодо наявності підстав для виклику до суду свідків необхідним є встановлення доцільності вчинення такої процесуальної дії з точки зору: чи можуть особи (свідки) повідомити суду про відомі їм обставини, які мають значення для справи; чи будуть показання свідків достатніми доказами, які у своїй сукупності дадуть змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять саме до предмета доказування (стаття 76 КАС України).

Так, як на підставу для виклику свідків позивач вказує, що відповідні особи можуть підтвердити обставини реального розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також розміру пенсії ОСОБА_1 у 2013 та 2024 роках.

Разом з тим, позивач у позовній заяві не наводить обґрунтованих мотивів, аргументів та міркувань, які б свідчили, що вказані особи можуть повідомити конкретні, достовірні відомості саме щодо юридичних фактів чи подій, з якими пов`язано/обумовлено звернення ОСОБА_1 з цим позовом до Верховної Ради України і Президента України.

Відтак, враховуючи, що питання про виклик свідків суд може вирішувати й в ухвалі про відкриття провадження у справі, відсутність належного обґрунтування щодо необхідності виклику як свідків відповідних осіб не може свідчити про дотримання позивачем вимог КАС України щодо оформлення позовної заяви та її обґрунтування.

Також у переліку учасників справи вказується третя особа - Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, проте відповідної заяви про залучення такої до участі у справі із обґрунтуванням підстав для цього, зазначенням на чиїй стороні слід залучити третю особу, прав і обов`язків такої та яким чином рішення суду у справі може вплинути на них, до позовних матеріалів не додано. 

Відповідно до частини четвертої статті 49 КАС України у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Частиною п`ятою наведеної статті визначено, що про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі. Ухвала за наслідками розгляду питання про вступ у справу третіх осіб окремо не оскаржується. Заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Тож відсутність відповідної заяви про залучення третьої особи із належним обґрунтуванням щодо необхідності вчинення такої дії свідчить про недотримання позивачем вимог КАС України.

Окрім того, згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 160 КАС України у позовній заяві зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Пунктом 11 частини п`ятої статті 160 КАС України установлено, що у позовній заяві зазначається власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Однак, відомостей про ідентифікаційний код відповідачів в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, а також визначених пунктом 11 частини п`ятої статті 160 КАС України позовна заява не містить.

При цьому, Суд враховує, що у позовній заяві ОСОБА_1 заявив клопотання про забезпечення йому безоплатної правничої допомоги або звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, у тому числі з метою надання допомоги в усуненні недоліків позовної заяви.

У цьому контексті слід зазначити, що за приписами частин третьої, четвертої статті 160 КАС України позовна заява може бути складена шляхом заповнення бланку позову, наданого судом. На прохання позивача службовцем апарату адміністративного суду може бути надана допомога в оформленні позовної заяви.

Отже, позивач може звернутися до суду для отримання бланку позовної заяви та надання допомоги у оформленні позовної заяви. Таким правом ОСОБА_1 не скористався.

Право ж на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги визначені Законом України від 02 червня 2011 року №3460-VI «Про безоплатну правову допомогу» (далі - Закон №3460-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону №3460-VI безоплатна правова допомога - правова допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел.

Статтею 3 Закону №3460-VI визначено, що право на безоплатну правову допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця, чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правову допомогу у випадках, передбачених цим Законом.

Верховний Суд вважає за потрібне роз`яснити позивачу, що у тому разі, якщо заявники не мають спеціальних знань у сфері права для належного й ефективного судового захисту своїх прав, держава гарантує надання відповідних правових послуг за кошти Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел для соціально незахищених верств населення.

Зі змісту пункту 3 частини другої статті 13 Закону №3460-VI слідує, що безоплатна вторинна правова допомога включає такі види правових послуг як складення документів процесуального характеру.

Тобто, на законодавчому рівні закріплені державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги і для реалізації своїх прав ОСОБА_1 може самостійно звернутися по правову допомогу до відповідного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

На наведене вже неодноразово звертав увагу Верховний Суд в ухвалах від 01 вересня 2021 року у справі №9901/314/21, від 11 листопада 2021 року у справі №9901/367/21, від 01 липня у справі №9901/223/21, від 01 липня 2021 року у справі №9901/223/21 та від 29 грудня 2021 року у справі №9901/531/21, від 17 січня 2023 року у справі №990/168/22, від 16 жовтня 2024 року у справі №597/2246/23.

За правилами частини п`ятої статті 161 КАС України у разі необхідності до позовної заяви, зокрема, додаються клопотання та заяви позивача про забезпечення надання безоплатної правничої допомоги, якщо відповідний орган відмовив у її наданні.

Доказів звернення ОСОБА_1 про надання правничої допомоги в порядку Закону №3460-VI, зокрема й щодо оформлення позовної заяви, і відмови відповідного органу у наданні такої позовні матеріали не містять. Відтак, у даному конкретному випадку суд позбавлений процесуальної можливості на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі забезпечити надання безоплатної правничої допомоги позивачу, адже останнім не доведено наявності об`єктивної потреби у цьому.

Таким чином, позовна заява не відповідає вимогам статей 160, 161 КАС України.

Згідно із частиною першою статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Зважаючи на вищевикладене, позовна заява ОСОБА_1 підлягає залишенню без руху.

Керуючись статтями 160, 161, 169, 248, 256 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Президента України про визнання факту порушення права на пенсійне забезпечення, зобов`язання усунення помилки в розрахунках пенсії та перегляду підходів до пенсійного забезпечення - залишити без руху.

2. Надати позивачу десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до Суду:

- уточненої позовної заяви до суб`єкта владних повноважень/суб`єктів владних повноважень із приведенням її у відповідність до вимог процесуального закону, а також з викладенням у ній обставин та обґрунтувань, з якими позивач пов`язує порушення своїх прав, свобод та інтересів відповідними рішеннями, діями чи бездіяльністю такого суб`єкта/таких суб`єктів, з посиланням на відповідні докази; також із зазначенням: 1) стосовно відповідачів - відомостей про ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України; 2) власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав;

- всі наявні докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а у разі відсутності таких - докази, які підтверджують здійснення усіх залежних від позивача дій, спрямованих на отримання відповідного документу;

- належного обґрунтування необхідності виклику як свідків заступника голови Державної служби статистики України ОСОБА_2 , народного депутата України ОСОБА_3 , колишнього міністра соціальної політики України ОСОБА_4, міністра соціальної політики України ОСОБА_5, представника Пенсійного фонду України із зазначенням мотивів, які б свідчили, що вказані особи можуть повідомити конкретні, достовірні відомості саме щодо юридичних фактів чи подій, з якими пов`язано/обумовлено звернення ОСОБА_1 з цим позовом до Верховної Ради України і Президента України;

- заяви про залучення до участі у справі Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із обґрунтуванням підстав для цього, зазначенням на чиїй стороні слід залучити третю особу, прав і обов`язків такої та яким чином рішення суду у справі може вплинути на них.

3. Роз`яснити позивачу, що у разі не усунення недоліків позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, позовну заяву буде повернуто.

4. Направити позивачу копію ухвали про залишення позовної заяви без руху для виконання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

С.Г. Стеценко
В.М. Бевзенко 
 Т.Г. Стрелець 
 С.М. Чиркін 
 В.М. Кравчук ,
Судді Верховного Суду