УХВАЛА

14 січня 2025 року 
м. Київ

справа №640/15470/22
адміністративне провадження № К/990/43361/24
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,
перевіривши касаційну скаргу Апарату Верховної Ради України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року у справі № 640/15470/22 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,-
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати Розпорядження Апарату Верховної Ради України № 1565-к від 01.09.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Управління - керівника відділу»;
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Управління по зв`язках з місцевими органами влади і органами місцевого самоврядування Апарату Верховної Ради України - керівника відділу інформаційно-консультативної роботи;
- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2022 по дату ухвалення рішення суду.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Розпорядженням Апарату Верховної Ради України                  №  1565-к від 01.09.2022 ОСОБА_1 звільнена з посади заступника керівника Управління по зв`язках з місцевими органами влади і органами місцевого самоврядування Апарату Верховної Ради України - керівника відділу інформаційно-консультативної роботи у зв`язку зі зміною структури управління по зв`язках з місцевими органами влади і органами місцевого самоврядування відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 4 статті 87 Закону України "Про державну службу", статті 24 Закону України «Про відпустки», п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Однак, на переконання позивача, відповідач в порушення вимог         ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» одночасно із врученням 27.07.2022 позивачу письмового попередження про можливе вивільнення згідно із п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не запропоновано іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей та взагалі не проінформовано про наявні вакантні посади. Також позивач наголошує, що посада, яку вона займала, хоча й скорочена, проте структурний підрозділ, який очолювала позивач не ліквідовано, або реорганізовано у визначеному законодавством порядку. Новим штатним розписом в редакції Розпорядження № 507-к визначено дві посади «заступник керівника Управління - керівник відділу», як і було визначено штатним розписом в попередній редакції. Однак, згідно з Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України № 1468-к від 22.08.2022 на посаду заступника керівника Управління - керівника відділу призначено іншу особу - ОСОБА_2 , тобто на момент вручення письмового попередження про можливе вивільнення 27.07.2022 посада заступника керівника Управління - керівника відділу була вільна, і, відповідно, відповідач був зобов`язаний одночасно із попередженням запропонувати позивачу таку посаду.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 17.10.2024 рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2023 року скасував та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив. Визнав протиправним та скасувати Розпорядження Апарату Верховної Ради України № 1565-к від 01.09.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Управління - керівника відділу». Поновив ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Управління по зв`язках з місцевими органами влади і органами місцевого самоврядування Апарату Верховної Ради України - керівника відділу інформаційно-консультативної роботи. Стягнув з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2022 по 17.10.2024 у розмірі 1 153 455,36 грн (один мільйон сто п`ятдесят три тисячі чотириста п`ятдесят п`ять гривень 36 коп.). Допустив до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Управління по зв`язках з місцевими органами влади і органами місцевого самоврядування Апарату Верховної Ради України - керівника відділу інформаційно-консультативної роботи та стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 41 491,20 грн (сорок одна тисяча чотириста дев`яносто одна гривня 20 коп.).
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник Апарату Верховної Ради України подав касаційну скаргу до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2024 року касаційну скаргу Апарату Верховної Ради України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року у справі № 640/15470/22 залишено без руху та надано скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України.
12 грудня 2024 року на виконання вимог вказаної ухвали Верховного Суду надійшла уточнена касаційна скарга Апарату Верховної Ради України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року. 
В уточненій касаційній скарзі в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник повторно посилається на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про необхідність відступлення від висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 340/1791/22.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Обґрунтовуючи необхідність відступлення від висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 340/1791/22, застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, про те, що пропонування іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей (відповідно до абзаців першого, другого частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, має на меті залишити працівника на державній службі (шляхом його переведення на запропоновану посаду без проведення конкурсу) й відповідач, якщо пропонує ці посади, то має робити це не для позірного дотримання процедури, визначеної законом, а для реального виконання цих приписів закону. Повідомлення переліку вакантних посад задля самого лише повідомлення цих посад як передумови для звільнення не свідчить про реальне виконання Закону чи, принаймні, намагання його виконати; скаржник водночас переконує, що справа № 640/15470/22 та справа № 340/1791/22 містять різні за змістом правові обставини. 
В обґрунтування необхідності відступу від висловленої раніше позиції Верховного Суду зазначає, що наявний правовий висновок є неефективним, оскільки не дає можливості чіткого трактування та однозначного застосування положення частини третьої статті 87 Закону України "Про державну службу" щодо обставин невідповідності кількості посад (категорія «Б») чисельності працівників, а також «одночасності» надання пропозицій посади державної служби «у день попередження» чи «протягом до 30 днів з моменту попередження», виходячи з обставин правового спору.
Як вже було роз`яснено скаржнику в ухвалі про залишення касаційної скарги без руху, обґрунтовуючи відступленням від висновку скаржник має зазначити доводи про те, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи. Сама ж по собі вмотивованість такого клопотання скаржника оцінюється судом касаційної інстанції при застосуванні наведеного процесуального фільтру під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, стверджуючи про наявність підстав для відступлення від висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 12 квітня 2023 року у справі                  № 340/1791/22 скаржник не наводить доводи щодо подібності правовідносин, щодо яких застосровано правовий висновок у цій справі із правовідносинами у справі                                     № 640/15470/22. 
Варто звернути увагу на те, що висновок Верховного Суду щодо застосування положень статті 87 Закону України "Про державну службу", від якого просить відступити скаржник для сприяння однозначного правозастосування вказаної норми, не стосується правового регулювання спірних
правовідносин за обставин невідповідності кількості посад (категорія «Б») чисельності працівників, а також «одночасності» надання пропозицій посади державної служби «у день попередження» чи «протягом до 30 днів з моменту попередження», виходячи з обставин спору у справі № 640/15470/22.
Скаржник у касаційній скарзі наполягає, що вимога про попередження державного службовця про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів, не застосована в абзаці другому частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» та стверджує, що аргументи, які використав в обґрунтування постанови від 17 жовтня 2024 року Шостий апеляційний адміністративний суд у цій справі не відповідають принципу верховенства права, законності, справедливості, оскільки роботодавець технічно не мав можливості в один день з попередженням про звільнення надати пропозицію вакантної посади усім працівникам Управління, окрім того суб`єкт призначення мав дискреційні повноваження самостійно, при конкуренції двох працівників на одну керівну посаду, визначати кому запропонувати керівну посаду, враховуючи професійну компетенцію та функціонал визначених завдань, а кому, як виняток - нижчу посаду державної служби.
Варто зауважити, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що крізь призму наведеної Верховним Судом позиції у справі № 340/1791/22 цей суд вважає, що пропонування позивачеві посади через місяці після попередження про можливе вивільнення, а не одночасно з таким попередженням, не забезпечує дотримання гарантій права позивача на працю, а навпаки, робило його ілюзорним.
З огляду на викладене можна дійти висновку, що доводи касаційної скарги в цій частині фактично зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, переоцінки встановлених судом обставин та досліджених ним доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
При цьому, суд касаційної інстанції звертає увагу, що в попередній ухвалі Верховного Суду від 02 грудня 2024 року про залишення касаційної скарги без руху надавалися вичерпні роз`яснення щодо зазначення підстав касаційного оскарження та умов за яких подається касаційна скарга на підставі визначених частиною четвертою статті 328 КАС України пунктів.
Однак при поданні цієї касаційної скарги скаржником не взято до уваги роз`яснення щодо вимог, яким має відповідати касаційна скарга в частині визначення підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Скаржнику було роз`яснено, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 02 грудня 2024 року про залишення касаційної скарги без руху в частині визначення підстав та обґрунтувань підстав касаційного оскарження судового рішення.
Зазначене дає підстави вважати, що встановлений судом строк для усунення недоліків касаційної скарги закінчено, проте виявлені недоліки скаржником не усунуто.
Відповідно до частини другої статті 332 КАС України, до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
Згідно з пунктом першим частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Відповідно до частини сьомої статті 332 КАС України копія ухвали про повернення касаційної скарги надсилається учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 цього Кодексу. Скаржнику надсилається копія ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. Копія касаційної скарги залишається в суді касаційної інстанції.
Суд роз`яснює скаржнику, що відповідно до положень частини восьмої статті 169 КАС України повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
У зв?язку з перебуванням у відпустці судді Єресько Л.О. (наказ від 17.12.2024 № 992/0/52-24), питання щодо повернення касаційної скарги вирішується колегією суддів у перший робочий день виходу судді з відпустки.
На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 332, 355 КАС України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Апарату Верховної Ради України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року у справі № 640/15470/22 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу- повернути скаржнику.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.
Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами у спосіб її надсилання до суду.
Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді 	 Л.О. Єресько  	
          	 А.Г. Загороднюк   В.М. Соколов